ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/2971/20 Головуючий суддя І інстанції Євтіфієв В.М.
Провадження № 33/818/152/21 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
ПО С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2021 року суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., при секретарі Вакула Н.С., за участю захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Салія Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника Салія Д.В. на постанову судді Ленінського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП,-

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, мешканець м. Харкова, -

- визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобами на строк 1 рік..

Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп.

Постановою встановлено, що 16.06.2019 о 13.15 год. у м. Харкові по пров. Залютинському, буд 16, водій керуючи автомобілем ВАЗ н.з. НОМЕР_1 при зміні напрямку руху не впевнився у безпеці, в результаті чого автомобіль ГАЗ н.з. НОМЕР_2 здійснив зіткнення з автомобілем «СІАТ» н.з. НОМЕР_3 , чим отримані механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим було порушено п. 10.1 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП.

Не погодившись з цим рішенням захисник Салій Д.В. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову судді в частині накладення стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік та в цій частині винести нове рішення, яким накласти стягнення на ОСОБА_1 у вигляді штрафу в розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що протокол про адміністративне правопорушення складений не за місцем ДТП та вважає це незаконним. Також вказує, що в протоколі про адміністративне правопорушення невірно зазначені час та місце скоєння адміністративного правопорушення. Суд першої інстанції не були взяті до уваги письмові пояснення ОСОБА_1 , які він надавав до суду. Зазначає, що ОСОБА_1 в момент ДТП її не бачив, а тому, на думку захисника, у нього не було підстав залишати місце пригоди. Поряд з цим вказує, що ОСОБА_1 визнає свою вину, однак вважає, що у цій ДТП винуватий також і водій автомобілю ГАЗЕЛЬ ОСОБА_2 .

В судове засідання в суд апеляційної інстанції ОСОБА_1 не з`явився, про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції захисник Салій Д.В. пояснив, що ОСОБА_1 повідомлений про час та місце розгляду справи, позиція захисту з ним узгоджена, причина неявки ОСОБА_1 до суду йому не відома та просив розглядати апеляційну скаргу без участі ОСОБА_1 , оскільки останній надав йому повноваження захищати його права в суді апеляційної інстанції.

Поряд з цим в судове засідання викликались потерпілі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Потерпілий ОСОБА_2 отримав судову повістку, про що свідчить відомості поштового зворотного повідомлення, однак до суду апеляційної інстанції не прибув, причин неявки суду не повідомив.

Потерпілий ОСОБА_3 в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, про що свідчать відомості телефонограми (арк. 143), причин неявки суду не повідомив.

Враховуючи наведене, а також вимоги ст.ст. 268, 269 та 294 КУпАП, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу захисника Салія Д.В. без участі ОСОБА_1 та потерпілих ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи захисника Салія Д.В., який просив задовольнити його апеляційну скаргу в повному обсязі, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною дана особа в його вчиненні.

Як вбачається з відомостей, що є наявними у справі, суд не порушив вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 щодо порушення ним п.10.1 Правил дорожнього руху України.

Разом з цим належить врахувати, що під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апелянтом не наведено переконливих відомостей, які спростовують висновки суду першої інстанції щодо його винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Поряд з цим, відповідно до вимог ч.7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Враховуючи вимоги апеляційної скарги та доводи апеляційної скарги об`єктивно вбачається, що ОСОБА_1 не заперечує своєї вини у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а тому суд апеляційної інстанції не переглядає оскаржувану постанову у цій частині.

Поряд з цим, відповідно до витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань (арк. 4), вбачається, що 17.06.2019 року до цього реєстру було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст. 286 КК України і цьому кримінальному провадженню присвоєно № 0000905.

Постановою слідчого від 27.05.2020 року це кримінальне провадження було закрито, а копії цього провадження направлено до УПП в Харківській області для вирішення питання про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

04.06.2020 року заступник начальника ВРОМДТП УПП в Харківській області Скиба Є.К. склав протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП.

Отже, на місці події протокол про адміністративне правопорушення не складався, оскільки за фактом цієї дорожньо-транспортної пригоди було відкрито кримінальне провадження. Лише після закриття цього провадження був складений протокол про адміністративне правопорушення. Ці відомості об`єктивно спростовують доводи апелянта щодо незаконності складення протоколу не за місцем скоєння ДТП.

Крім того, відповідно до відомостей постанови про закриття кримінального провадження (арк. 3) вбачається, що подія ДТП за участю ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відбулась 16.06.20919 року о 13.15 год.

ОСОБА_1 не оскаржував цю постанову, що підтвердив і захисник в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що відомості цієї постанови відповідають дійсності.

В протоколі про адміністративне правопорушення (арк.1) зазначено, що подія ДТП сталась саме 16.06.2019 року об 13.15 год., що узгоджується з відомостями, які зазначені в постанові про закриття кримінального провадження, а тому суд апеляційної інстанції вважає такі доводи апелянта необґрунтованими.

Крім того, протокол про адміністративне правопорушення складений у присутності ОСОБА_1 та з його змістом він ознайомлений, про що свідчить його власноручний підпис у цьому протоколі та особисті письмові пояснення.

Поряд з цим належить взяти до уваги й те, що цей протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою державою особою. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що дії службової особи, яка складала цей протокол, в порядку передбаченому КАС України, ОСОБА_1 оскаржувалися, що унеможливлює будь-які посилання про незаконність дій працівників поліції під час складення протоколу.

Крім того, захисник зазначає те, що ОСОБА_1 не бачив моменту ДТП, а тому продовжив рух.

Ці доводи не відповідають дійсності, оскільки відповідно до пояснень ОСОБА_1 (арк. 34-35), які він надавав слідчому та був повідомлений про кримінальну відповідальність за ст. 384 та 385 КК України, вбачається, що останній виїжджав з другорядної дороги на головну не зупиняючись та його швидкість була 20-30 км/год. Після того як він виїхав на головну дорогу він проїхав близько 10 метрів та почув звук гальмі автомобіля, після чого він зупинився на узбіччі дороги та побачив, що позаду нього відбулось зіткнення автомобілів, а саме мікроавтобуса з легковиком. Він постояв на узбіччі дороги одну чи дві хвилини та продовжив рух.

Отже ОСОБА_1 бачив момент ДТП, однак покинув місце події, що спростовую такі доводи апелянта.

Крім того, відповідно до відомостей відеозапису, які міститься в матеріалах справи (арк. 27) вбачається, що водій ОСОБА_1 виїхав з другорядної дороги на головну дорогу. Також вбачається, що за автомобілем ОСОБА_1 відразу рухається автомобіль ГАЗЕЛЬ, який запобігаючи зіткнення саме з автомобілем під керуванням ОСОБА_1 виїхав на зустрічну смугу та зіткнувся з іншим автомобілем.

Аналізуючи відомості пояснень ОСОБА_1 та відомості відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 не впевнився, що його маневр виїзду з другорядної дороги на головну буде безпечним для інших учасників дорожнього руху, що призвело до зіткнення інших автомобілів.

Поряд з цим, відповідно до вимог п. 1.4 Правил дорожнього руху України, кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що і інші учасники виконують ці Правила.

Отже, водій ОСОБА_2 , керуючи своїм автомобілем по головній дорозі без порушень Правил дорожнього руху розраховував, що інші водії, в тому числі ОСОБА_1 , виконують ці Правила, що об`єктивно свідчить про відсутність в діях ОСОБА_2 порушень вимог Правил дорожнього руху України.

Поряд з цим, в матеріалах справи міститься висновок експертного авто технічного дослідження № 12430/13047 від 31.07.2020 року (арк. 69-77), на який посилається апелянт як на доказ винуватості і водія ОСОБА_2 у скоєнні ДТП.

Цей висновок був складений експертом на підставі заяви ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції вважає, що цей висновок не є об`єктивним доказом у справі, оскільки перед проведенням дослідження експерт не був повідомлений про кримінальну відповідальність, передбачену 384, 385 КК України.

Крім того, в своїх дослідженнях експерт керувався лише поясненнями ОСОБА_1 , однак не взяв до уваги пояснення безпосередньо ОСОБА_2 , що свідчить про неповноту проведеного експертного дослідження.

Враховуючи наведені недоліки та суперечності, суд апеляційної інстанції не бере до уваги ці висновки експерта при розгляді цієї справи.

Таким чином, доводи апелянта не спростовують зазначені в судовій постанові відомості, які в своїй сукупності свідчать про порушення саме ОСОБА_1 п. 10.1 ПДР України, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.

Поряд з цим, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справах «Енгель та інші проти Нідерландів» («Engel and Others v. the. Netherlands», 08 червня 1976 року, no. 5100/71, 5101/71, 5102/71, 5354/72, 5370/72), «Озтюрк проти Німеччини» («Ozturk v. Germany», 21 лютого 1984 року, no. 8544/79), «Лутц проти Німеччини» («Lutz v. Germany», 25 серпня 1987 року, no. 9912/82), тлумачить поняття «кримінальний» автономно, тобто незалежно від національної термінології, включаючи сюди адміністративні, дисциплінарні, митні проступки тощо.

Стосовно можливості та наявності повноважень суду щодо обрання того чи іншого виду покарання, в тому числі і в межах санкції закону про адміністративну відповідальність, суд апеляційної інстанції керується висновками Верховного Суду України, зазначеними у постанові № 5-48к-13 від 23 січня 2014 року.

Зокрема в цій постанові Верховним Судом України сформульовано висновок щодо реалізації в судовій практиці поняття судової дискреції (судового розсуду), яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судової дискреції (судового розсуду) при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, визначенні «інших обставин справи»; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який в своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Санкція статті 124 КУпАП передбачає стягнення у виді штрафу у розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести до одного року.

Суд першої інстанції застосував до ОСОБА_1 стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами у максимальному його розмірі, що на думку апеляційного суду є достатнім та співрозмірним вчиненому ОСОБА_1 правопорушенню з метою перевиховання особи та досягнення мети щодо стягнення.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що порушення вимог ПДР України, яке допустив ОСОБА_1 у цій дорожньо-транспортній пригоді є грубим, а тому саме такий вид та міра адміністративного стягнення є достатньою для перевиховання ОСОБА_1 .

Отже, суд апеляційної інстанції дослідивши доводи апеляційної скарги про необхідність зміни постанови у зв`язку з тяжкістю накладеного адміністративного стягнення, вважає їх не обґрунтованими, оскільки суд першої інстанції,виходячи зі змісту оскаржуваної постанови, достатньо врахував обставини цієї справи, а тому постанова районного суду в частині накладення адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами є законною та обґрунтованою.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 керуючи автомобілем повинен виконувати вимоги ПДР України, а відповідно до вимог п. 1.5 ПДР України, дії учасників дорожнього руху не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Відповідно до вимог п. 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі держави.

У п. 52 рішення Європейського суду з прав людини від 05.02.2008 року «Романаускас проти Литви» судом констатовано, що національний суд повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим.

Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Наведені висновки, що містяться в рішеннях ЄСПЛ є частиною національного законодавства, а тому апеляційний суд вважає за необхідне їх застосувати при апеляційному перегляді, вбачаючи на наявність таких самих випадків, про які йдеться у вищенаведених рішеннях суду міжнародної юрисдикції.

Доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 10.1 Правил дорожнього руху України та притягнуто за ст. 124 КУпАП до відповідальності, а тому посилання захисника на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

Поряд з цим, в резолютивній частині оскаржуваної постанови зазначено, що ОСОБА_1 призначено покарання.

Проте, відповідно до вимог чинного КУпАП, відповідно до якого провадиться розгляд справ про адміністративні правопорушення, призначення покарання не передбачено.

Відповідно до вимог Глави 3 КУпАП, за вчинення адміністративного правопорушення застосовуються адміністративні стягнення, а тому оскаржувана постанова підлягає зміні у цій частині.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника Салія Д.В. задовольнити частково.

Постанову судді Ленінського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2020 року змінити.

Виключити посилання суду щодо призначення покарання та вважати вірним накладення адміністративного стягнення.

В решті постанову судді Ленінського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков