Справа № 372/146/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 лютого 2021 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Проць Т.В.

при секретарі Сокол О.В.,

з участю прокурора: Малишенка Д.О.,

особи, яка притягається до відповідальності ОСОБА_1

розглянувши матеріали, що надійшли від Управління стратегічних розслідувань в Київській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючої, реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1

по ч. 1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення № 298 від 14 січня 2021 року ОСОБА_1 , будучи головним спеціалістом Відділу в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, являючись суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, згідно з пп. «в» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону та примітки до ст. 172-6 КУпАП, на якого поширюється його дія, в порушення вимог ч. 1 ст. 45 та п. 2-1 Прикінцевих положень Закону несвоєчасно, без поважних причин, 04.06.2020 року подала щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2019 рік, чим вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

При складенні протоколу та в судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що невчасно подала декларацію у зв`язку із заклопотаністю, бо здійснювала догляд за хворою малолітньою дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Прокурор в судовому засіданні викладені обставини в протоколі про адміністративне правопорушення підтримав та просив притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Заслухавши прокурора, особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, суд вважає встановленими наступні обставини.

У відповідності до ч. 1 ст. 65 Закону за вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення особи, зазначені в частині першій статті 3 цього Закону, притягаються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 16.01.2017 № 38-к ОСОБА_1 з 17.01.2017 призначено на посаду головного спеціаліста Відділу в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області у Київській області. Цим же наказом ОСОБА_1 присвоєно 9 ранг державного службовця у межах посад державної служби категорії «В».

25.03.2011 року ОСОБА_1 прийняла присягу державного службовця.

Згідно із записом в особовій картці державного службовця ОСОБА_1 попереджена про відповідальність за вчинення корупційних або пов`язаних із корупцією правопорушень.

Отже, ОСОБА_1 , будучи державним службовцем, була належним чином попереджена про встановлені Законом обмеження.

Відповідно до ч. 5 ст. 32 Закону України «Про державну службу» на державних службовців поширюються обмеження, передбачені Законом.

Згідно з підпунктом «в» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону є державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, тобто особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно до абз. 14 ч. 1 ст. 1 Закону суб`єкти декларування особи, зазначені у п. 1, пп. «а» і пп. «в» п. 2, п. 4 і п. 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону, інші особи, які зобов`язані подавати декларацію відповідно до Закону.

Отже, ОСОБА_1 , будучи головним спеціалістом Відділу в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону та суб`єктом відповідальності за вчинення правопорушень, пов`язаних з корупцією.

Згідно з приміткою до ст.172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення суб`єктом правопорушень у цій статті є особи, які відповідно до частин першої та другої статті 45 Закону зобов`язані подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст. 45 Закону визначено, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» п. 2, п. 5 ч. 1 ст. З цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті НАЗК декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Проте, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобіганню виникненню і поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020 року № 530-ІХ внесено зміни до Закону, а саме: розділ ХІІІ «Прикінцеві положення» доповнено пунктом 2-1 такого змісту:

«Встановити, що декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, які відповідно до статті 45 цього Закону подаються за минулий рік до 1 квітня у 2020 році суб`єкти декларування подають до 1 червня.

Суб`єкти декларування, які у період до 1 червня 2020 року не мали можливості подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбачену абзацом першим частини другої статті 45 цього Закону, або повідомлення про суттєві зміни у майновому стані відповідно до статті 52 цього Закону у зв`язку із встановленням на території їх проживання карантинно-обмежувальних заходів, звільняються від відповідальності за несвоєчасне подання такої декларації чи повідомлення у зазначений період».

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 зобовязана була подати декларацію за 2019 рік в період часу з 00 год. 00 хв. 01.01.2020 року до 00 год. 00 хв. 01.06.2020 року.

Частиною 1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення установлено, що несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, - тягне за собою накладення штрафу від 50 до 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення за несвоєчасне неподання декларації буде відсутня у разі об`єктивної неможливості вчасного її подання, тобто поважних причин (неналежна робота Реєстру, хвороба, інша непереборна сила, що унеможливлює вчасне подання декларації), і її подальше несвоєчасне подання декларації не утворює склад адміністративного правопорушення, окрім випадків, коли суб`єкт правопорушення вже після усунення таких причин, свідомо бездіє тривалий час і не подає декларацію.

З приводу подачі щорічної декларації за 2019 рік ОСОБА_1 пояснила, зо несвоєчасне подання своєї декларації пов`язує з тим, що була заклопотана піклуванням за малолітньою дитиною, перебуває в декретній відпустці.

Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до публічно доступної інформації, оприлюдненої на офіційному сайті (https://portal.nazk.gov.ua), щорічну декларацію за 2019 рік ОСОБА_1 подала лише 04.06.2020 року об 11 год. 36 хв., тобто несвоєчасно.

Про обізнаність із вимогами Закону та наявність досвіду роботи з Реєстром свідчить попередньо подані ОСОБА_1 щорічні декларації за 2017 та 2018 рр.

Подання документу ОСОБА_1 вчинила 04.06.2020 року об 11 год. 36 хв., тобто вже після закінчення відведеного Законом терміну для подання щорічних декларацій.

Таким чином, ОСОБА_1 , будучи обізнаною щодо встановленого Законом обов`язку подачі щорічних декларацій, маючи реальну можливість не допускати порушень Закону, порушила вимоги ч.1 ст.45 Закону та п. 2-1 Прикінцевих положень Закону, подавши несвоєчасно, без поважних причин, декларацію за 2019 рік.

Однак, такі твердження спростовуються поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, в тому числі письмовими, поданими суду.

Так, в своїх поясненнях ОСОБА_1 вказує на те, що здійснювала догляд за хворою дитиною, у зв`язку з чим не мала можливості подати декларацію, оскільки з 31.05.2020 року по 05.06.2020 року знаходилась на лікуванні, що підтверджуться записом з медичної картки, довідкою, виданою лікарем Обухівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини №4. Згідно довідки №22 від 09.04.2020 року ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуває на диспансерному обліку та потребує домашнього догляду

Таким чином, викладені у протоколі відомості щодо наявності об`єктивної сторони інкримінованого правопорушення спростовуються дослідженими судом доказами та не знайшли об`єктивного підтвердження при розгляді справи по суті.

Враховуючи викладене, вважаю, що під час направлення протоколу до суду та під час судового розгляду не було представлено переконливих і допустимих доказів винуватості ОСОБА_1 у скоєнні інкримінованого адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадянина, встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків, що визначено ст. 10 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» під корупційним правопорушенням розуміється діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій ст. 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та /або цивільно-правову відповідальність. Відповідно до п. 9 ст.1 Закону України «Про запобігання корупції» правопорушення пов`язане з корупцією - це діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у ч. 1 ст. 3 Закону, за яке Законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну чи цивільно-правову відповідальність.

Кодекс України про адміністративне правопорушення визначає, що адміністративне правопорушення по своїм суб`єктивним властивостям - діяння чи бездіяльність, вчинені з певною ціллю і з певних мотивів. Ці органічно зв`язані між собою, взаємозалежні форми психічної активності створюють зміст суб`єктивної сторони правопорушення. Вина це є психічне ставлення особи в формі умислу або необережності до своїх дій і їх наслідкам. Вина - це обов`язкова умова адміністративної відповідальності.

Умисел - це відношення пізнавальної можливості і волі суб`єкта до вчиненого ним діяння. Його обов`язкові елементи, це повне усвідомлення протиправності скоєного діяння в його юридичних і соціально-побутових особливостях, передбачення антигромадських результатів свого діяння (бездіяльності), бажання або усвідомлене допущення настання вказаних наслідків. Відсутність умислу і необережності засвідчують про випадок - такому збігу життєвих обставин, при яких особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати властивостей вчиненого або не передбачала і не могла передбачати наслідків вчиненого діяння. Випадок і вина - це категорії взаємовиключні, а тому вчинення діяння або бездіяльності випадково не є умовою адміністративної відповідальності.

Суб`єктивну сторону адміністративного правопорушення характеризував ВССУ в своєму листі від 22.05.2017 року № 223-943/0/4-17 наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу під яким ст. 10 Кодексу України про адміністративні правопорушення розуміє вчинення адміністративного правопорушення, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Отже, вирішуючи питання про наявність в діях конкретної особи складу адміністративного правопорушення пов`язаного з корупцією, крім іншого, необхідно враховувати наявність суб`єктивної сторони даного правопорушення, яка виходячи із визначення поняття, викладеного в ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», завжди характеризується умисною формою вини, тобто сутність правопорушення полягає в тому, що особа, яка за законом зобов`язана вчинити певні дії, однак прагне уникнути цього і таким чином досягти певної мети.

Судова палата у кримінальних справах Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму інформаційному листі щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією від 22 травня 2017 року, зазначила, що суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

З пояснень ОСОБА_1 які підтверджені сукупністю належних та допустимих доказів вбачається, що остання не мала на меті ухилитись від своєчасного подання декларації, однак внаслідок об`єктивних причин, не змогла це зробити і подала декларацію через чотири дні після сплину передбаченого законом строку, що не є суттєвим простроченням такого строку.

Відповідно до ст.10 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Таким чином, для притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, необхідно встановити той факт, що ОСОБА_1 усвідомлювала суспільну небезпечність невжиття передбачених протоколом заходів щодо запобігання корупції, передбачала негативні наслідки та бажала настання таких наслідків, або байдуже ставилась до їх настання чи свідомо допускала їх настання.

Проте, матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не містять жодних даних про форму вини останньої, про наявність прямого умислу на вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та не містять жодних доказів на підтвердження такого умислу. Натомість, з пояснень особи чітко вбачається, що вина в її діях відсутня.

Вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними і достатніми доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст.62 Конституції України).

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Враховуючи усі обставини, викладені вище, суд вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутня суб`єктивна сторона (вина у формі умислу) адміністративного правопорушення та негативні наслідки таких дій.

За нормою ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який визначає людину, її права та свободи найвищою цінністю в державі, що обумовлює можливість обмеження її прав та свобод лише при неухильному дотриманні законодавства України та лише за наявності вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Тобто особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише у тому разі, якщо її вину у вчиненні правопорушення буде доведено поза розумним сумнівом, на підставі належних та допустимих доказів із дотриманням встановленої законом процедури.

Згідно ст. 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ, справи про адміністративні правопорушення є кримінальним для цілей застосування Конвенції (див. рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany), від 21 лютого 1984 року, пп. 52-54, Series A № 73; «Лауко проти Словаччини» (Lauko v. Slovakia), від 2 вересня 1998 року, пп. 56-59, Reports of Judgments and Decisions 1998-VI; та ухвалу щодо прийнятності у справі «Рибка проти України» (Rybka v. Ukraine), заява № 10544/03, від 17 листопада 2009 року). Той факт, що стягнення, застосоване до заявниці судом,- штраф - було згодом замінено на зауваження, не може позбавити правопорушення, про яке йдеться, притаманного йому кримінального характеру (рішення у справі «Лучіанінова проти України»).

Отже, розглядаючи справу з притягнення до адміністративної відповідальності, слід забезпечити гарантії і принципи законності щодо особи, яка притягається до відповідальності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2016 року у справі «Карелін проти Росії» щодо визнання порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині неупередженості суду через відсутність сторони звинувачення у справі про адміністративне правопорушення, а також з огляду на повноваження прокурора, визначені статтею 250 Кодексу України про адміністративні правопорушення, було забезпечено участь у розгляді справи прокурора як сторони обвинувачення.

Однак при розгляді справи про адміністративне правопорушення стороною обвинувачення належно не було виконано обов`язок доведення винуватості особи, що притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п.282) доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Суд вважає, що у цій справі винуватість ОСОБА_1 не було доведено з дотриманням критерію «поза розумним сумнівом».

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю в разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи викладене вище, за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення провадження по справі слід закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На підставі сукупності досліджених доказів, керуючись ст.ст. 172-6, 247, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною 1 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області.

СуддяПроць Т. В.