Справа № 137/944/21
Провадження № 33/801/901/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач: Шемета Т. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді Шемети Т. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Літинського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2021 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,-

в с т а н о в и в:

Постановою Літинського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2021 року ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та призначене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, стягнуто судовий збір у розмірі 454 грн 00 коп.

В постанові суду зазначено, що 10.08.2021 р. о 10 год. 45 хв. Вінницька область Вінницький район в с.Сосни по вул. Шевченка водій ОСОБА_1 керував мопедом Хонда Діо з явними ознаками алкогольного сп`яніння, тремтіння пальців рук, не чітка хода. Від проходження огляду на стан сп`яніння відмовився у встановленому законом порядку. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 ПДР України, чим вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись із такою постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Літинського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2021 року, і закрити провадження у справі, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції не мав підстав позбавляти його права керувати транспортними засобами, так як він ніколи не отримував посвідчення водія. Зазначає, що оскільки йому не видавалось посвідчення водія, а тому його не можна позбавити права керування транспортними засобами, у зв`язку з чим відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Стверджує, що огляд його на стан сп`яніння чи фіксування відмови в проходженні такого огляду повинно було проводитися в присутності двох свідків. Зазначає, що попри наявність в матеріалах справи направлення на огляд, воно не оформлялось та не було вручено йому, так як і акт огляду водія на стан сп`яніння. Посилається, що відео працівниками поліції не було доучено до адміністративних матеріалів та не досліджувалось в судовому засіданні. Також посилається на те, що його не було відсторонено від керування транспортним засобом.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній підстав, просив її задовольнити.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходжу до наступних висновків.

У протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 463813 від 10.08.2021 року ОСОБА_1 інкримінується вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Згідно п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Відповідальність, за ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачена зокрема, у разі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до вимог п. 2.5. ПДР України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Проходження такого огляду регламентовано Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом МВС України, МОЗ України від 09.11.2015 року № 1452/735 (надалі - Інструкція).

Як передбачено п. 12 Розділу ІІ Інструкції, у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані алкогольного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в п. 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я.

Процедуру направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою встановлення ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських засобів, що знижують увагу та швидкість реакції врегульовано Порядком, затвердженим Постановою КМУ від 17.12.2008 року № 1103 (надалі Порядок).

Як зазначено в апеляційній скарзі заявник стверджує , що працівниками поліції було порушено процедуру огляду, оскільки не було залучено двох свідків.

Проте Законом України № 1231-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху», який набрав чинності 17 березня 2021 року, до ч.2 ст. 266 КУпАП, яка врегульовувала процедуру огляду водія на стан алкогольного сп`янінні на місці, внесено зміни. Зокрема, якщо в попередній редакції цієї статті присутність двох свідків під час огляду була обов`язковою, то в нинішній редакції достатньо відеозапису, і лише в разі неможливості застосування відеозапису огляд проводиться у присутності двох свідків.

Як вбачається з протоколу фіксація правопорушення відбувалася за допомогою відеозапису на бодікамери працівників поліції.

Отже доводи апеляційної скарги про те що при складенні направлення та акту огляду не було залучено свідків є необґрунтованими.

Стосовно твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що відеозапис з нагрудної камери поліцейського не був долучений до протоколу, то слід зазначити, що в матеріалах справи міститься протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 463813 від 10.08.2021 року, в якому в графі «До протоколу додаються» зазначено «акт огляду, відео з бодікамери» (а. с. 1), водночас в матеріалах справи міститься диск з зазначеним відеозаписом, з якого встановлено, що ОСОБА_1 відмовляється на пропозицію поліцейських пройти огляд на встановлення стану сп`яніння (а. с. 10). Виходячи з викладеного твердження про відсутність відеозапису не знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.

Твердження ОСОБА_1 про невиконання працівниками патрульної поліції вимог ст. 266 КУпАП щодо не відсторонення його від керування транспортним засобом жодним чином не спростовує його вину у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП, а лише свідчить про неналежне виконання уповноваженими особами патрульної поліції своїх обов`язків.

Отже долучені до матеріалів справи:

- Протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 463813 від 10.08.2021 року (а. с. 1);

- Направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (а. с. 2);

-Акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів (а. с. 3)

- Відеозапис з нагрудної камери (відеореєстратора) працівників патрульної поліції на диску, (а. с. 10) в сукупності підтверджують факт відмови ОСОБА_1 від проходження медичного огляду.

В рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Водночас в матеріалах справи міститься:

-довідка Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, згідно якої посвідчення водія на право керування транспортними засобами відсутнє (а. с. 4);/

- Постанова серії БАБ №299877 від 10.08.2020 року про керування ОСОБА_1 транспорним засобом не маючи права керувати ним, про що накладено відповідне стягнення (а.с 5).

В апеляційний скарзі ОСОБА_2 стверджує, суд першої інстанції не мав підстав позбавляти його права керувати транспортними засобами, так як він не отримував посвідчення водія.

Так, відповідно до постанови КМУ від 08.05.1993 №340 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» в пункті 2 зазначено, що посвідченням водія, виданим вперше, є документ, що підтверджує право його власника на керування транспортним засобом, отриманий після проходження особою, яка раніше не мала посвідчення водія, медичного огляду в порядку, встановленому МОЗ, а також підготовки відповідно до планів і програм та після складення теоретичного і практичного іспитів в уповноважених підрозділах територіальних органів з надання сервісних послуг МВС - територіальних сервісних центрах МВС.

Як роз`яснено в пункті 28 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», позбавлення права керувати транспортними засобами можна застосовувати тільки як основне адміністративне стягнення за вчинення правопорушень передбачених ч.3 ст.121, ч.4 ст.122, ст.122-2, ч3 ст.123, статтями 124, 130 КУпАП. Можливості накладати на винну особу таке стягнення як додаткове цей Кодекс не надає. Суди не вправі застосовувати його тоді, коли винна особа вже позбавлена такого права або взагалі його не мала.

Санкція ч.1 ст.130 КУпАП передбачає різне покарання для водіїв (штраф з позбавленням права керування транспортними засобами) та інших осіб (штраф). Відповідно до п.1.10 Правил дорожнього руху, водій це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії; водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі. Таким чином, особа, яка вчинила правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, керуючи транспортним засобом, але не маючи посвідчення водія відповідної категорії, не є водієм у розумінні ПДР та положень ч.1 ст.130 КУпАП, а тому підлягає покаранню лише у вигляді штрафу.

Враховуючи вище викладене апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність складу інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП та наклав на нього стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 грн, проте суд дійшов помилкового висновку про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік, оскільки він такого права на момент скоєння правопорушення та розгляду справи не мав, так як посвідчення на право керування транспортними засобами відповідної категорії не видавалось.

Отже доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими а постанова Літинського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2021 року підлягає зміні в частині призначеного покарання з виключенням з абзацу першого резолютивної частини «з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік».

З огляду на викладене, наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги і зміни постанови місцевого суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.38, 247, 294 КУпАП, суд-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Абзац перший резолютивної частини постанови Літинського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2021 року змінити, виклавши його в редакції цієї постанови:

«Визнати винним ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП і накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 (сімнадцять тисяч) гривень».

У решті постанову Літинського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького

апеляційного суду Т. М. Шемета