ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/1541/21 Головуючий суддя І інстанції Сіренко Ю. Ю.
Провадження № 33/818/1233/21 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2021 року суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К. при секретарі Вакула Н.С., за участю особи, яка притягається до відповідальності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Дьоміної М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника Дьоміної М.В. на постанову судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 31 березня 2021 року стосовно ОСОБА_1 , -

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 , 1996 року народження, громадянин України, мешканець м. Харкова,

- визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 грн. із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір в розмірі 454 грн.

Постановою встановлено, ОСОБА_1 21.02.2021 року о 01.30 год. керував транспортним засобом «Москвич 412», д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. Мерефянське шосе, 6, у м. Харкові, з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, хитка хода, порушення мови. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора «Драгер», а також в закладі охорони здоров`я у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В своїй апеляційній скарзі захисника Дьоміна М.В. просила постанову судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 31 березня 2021 року скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Обґрунтовувала свої вимоги тим, що ОСОБА_1 не керував автомобілем. Вказує, що під час підписання протоколу ОСОБА_1 протокол вже був підписаний свідками, а їх вже не було на місці події. Посилається на відеозапис камери спостереження СТО, відомості якого, на її думку, вказують на відсутність складу правопорушення в діях ОСОБА_1 . Зазначає, що протокол про адміністративне правопоурешгнняч складений одним працівником поліції, а пропонував пройти огляд на стан сп`яніння ОСОБА_1 інший працівник поліції. Вказує, що ОСОБА_1 не був відсторонений працівниками поліції від керування транспортного засобу.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи захисника Дьоміної М.В. та ОСОБА_1 , які підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили скасувати постанову судді, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною дана особа в його вчиненні.

Як вбачається з відомостей, що є наявними в матеріалах справи, суд першої інстанції не порушив вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 щодо порушення п. 2.5 Правил дорожнього руху України.

Переглядаючи оскаржувану постанову в межах доводів поданої захисником апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її законність та обґрунтованість, виходячи з наступного.

Визнаючи ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, суд першої інстанції послався на докази, а саме: відомості протоколу про адміністративне правопорушення, відомості письмових пояснень свідків, відомості направлення на огляд водія, відомості розписки ОСОБА_1 , відомості відеозаписів бодікамери працівника поліції та камер відеоспостереження з вулканізації.

Зокрема, відповідно до відомостей протоколу про адміністративне правопорушення (арк.1), ОСОБА_1 керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, хитка хода, порушення мови. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатору Драгер та в закладі охорони здоров`я у присутності двох свідків відмовився.

З відомостями цього протоколу ОСОБА_1 була ознайомлений, про що свідчать його власноручні підписи у цьому протоколі.

Поряд з цим належить взяти до уваги, що протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою державою особою і дії посадової особи, що його складала, в порядку передбаченому чинним законодавством ані ОСОБА_1 , ані його захисником не оскаржувалися. Тому твердження апелянта щодо незаконності дій працівників поліції під час складання протоколу є необґрунтованими, що об`єктивно свідчить про те, що відомості, які зафіксовані у протоколі відповідають дійсності.

Крім того, відповідно до відомостей письмових пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (арк. 3), працівниками поліції вони були залучені в якості свідків при оформленні протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст.. 130 КУпАП. В їх присутності водій ОСОБА_1 відмовився пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатора Драгер та прослідувати до закладу охорони здоров`я.

З відомостей відеозапису, який міститься в матеріалах справи (арк. 7), вбачається, що під час пропонування працівниками поліції ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння були присутні свідки, а тому у суд апеляційної інстанції немає сумнівів щодо об`єктивності відомостей письмових пояснень вищенаведених свідків.

Поряд з цим, відповідно до відомостей відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 працівники поліції запропонували пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу з використанням газоаналізатору Драгер, від чого він відмовився. Після цього, працівник поліції запропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у закладі охорони здоров`я, від якого ОСОБА_1 також відмовився у присутності двох свідків. Також, з відеозапису реєстратору, який був встановлений у службовому автомобілі працівників поліції вбачається, що працівники поліції переслідували автомобіль «Москвич 412», який зупинився на території СТО. Також, з іншого відеозапису, який зафіксований на відео реєстратор, який був зафіксований у салоні службового автомобіля працівників поліції вбачається, що ОСОБА_1 під час спілкування з працівниками поліції перебував на водійському місці автомобіля «Москвич 412».

Будь-яких відомостей , які спростовують ці відомості ОСОБА_1 не надав, що свідчить про те, що саме ОСОБА_1 керував цим автомобілем.

Поряд з цим, відповідно до відомостей відеозапису, який зафіксований камерою спостереження СТО (арк. 25) вбачається, що на територію СТО під`їхав автомобіль «Москвич 412», а за ним під`їхали працівники поліції. З автомобіля «Москвич» виходили декілька осіб, однак з цього відеозапису не вбачається хто саме вийшов з водійського місця автомобіля. Більш того, під час оформлення протоколу, в суді першої інстанції, а також в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснював, що за кермом не перебував, однак будь-яких фактичних відомостей про те, хто саме керував автомобілем «Москвич» він не повідомив, що судом апеляційної інстанції розцінюється як обраний спосіб захисту для уникнення ним відповідальності.

Крім того, відповідно до розписки ОСОБА_1 (арк. 5), він зобов`язався не керувати транспортним засобом «Москвич 412» 21.02.2021 року. До тверджень апелянта про те, що працівники поліції повинні були відсторонити ОСОБА_1 від керування шляхом затримання транспортного засобу, суд апеляційної інстанції ставиться критично, оскільки ОСОБА_1 хоча і мав ознаки алкогольного сп`яніння, однак працівниками поліції не було встановлено, що він перебував у стані алкогольного сп`яніння, а тому у них не було процесуальних підстав затримувати цей транспортний засіб. До того ж цей транспортний засіб було залишено на місці його зупинки, оскільки він був припаркований без порушень ПДР, про що свідчать відомості рапорту працівника поліції (арк. 6).

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції не вбачає порушень закону в тому, що один працівник поліції пропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, а інший працівник поліції зафіксував у протоколі його відмову, оскільки це не спростовує доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Статтею 266 КУпАП визначений порядок проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Огляд водія на стан алкогольного сп`яніння проводиться з використанням спеціальних технічних засобів поліцейським у присутності двох свідків.

У разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

Крім того, відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 12.12.2005 року «про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при розгляді справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП, судам слід врахувати, що стан сп`яніння встановлюють шляхом огляду правопорушника відповідно до встановленого законом порядку, якщо водій ухиляється від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп`яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

Аналізуючи послідовність дій працівників поліції, вбачається, що 21.02.2021 року ОСОБА_1 керував автомобілем, у якого було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння та в присутності двох свідків останній відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу із використанням газоаналізатору Драгер та у закладі охорони здоров`я, що повністю відповідає вимогам ст. 266 КУпАП та положенням вищенаведеної Постанови Пленуму Верховного Суду України.

Крім того, з відомостей протоколу вбачається, що ОСОБА_1 керував автомобілем 21.02.2021 року о 01.30 год.

Після зупинки транспортного засобу працівники поліції встановили хто саме є водієм, встановили у водія ознаки алкогольного сп`яніння, залучили свідків для проведення процедури огляду на стан алкогольного сп`яніння, пропонували пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння. Ці дії об`єктивно займають певний час, що об`єктивно обумовлює те, що протокол про адміністративне правопорушення складений через 50 хвилин після зупинки транспортного засобу, а тому такі твердження апелянта є необґрунтованими..

Згідно з вимогами п. 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Поряд з цим, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі держави.

Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Наведені висновки, що містяться в рішеннях ЄСПЛ є частиною національного законодавства, а тому апеляційний суд вважає за необхідне їх застосувати при апеляційному перегляді, вбачаючи на наявність таких самих випадків, про які йдеться у вищенаведених рішеннях суду міжнародної юрисдикції.

Отже, доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не містять їх і матеріали справи. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу та в суді першої інстанції, які потягли необхідність скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_4 п. 2.9А Правил дорожнього руху України та притягнуто за ч.1 ст.130 КУпАП до відповідальності, а тому посилання його захисника на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника Дьоміної М.В. залишити без задоволення, а постанову судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 31 березня 2021 року, щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков