Справа №461/315/21
Провадження №3-в/461/44/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 року суддя Галицького районного суду м.Львова Мисько Х.М., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Галицького районного суду м.Львова від 20.02.2018 року за нововиявленими обставинами,-

в с т а н о в и в:

постановою Галицького районного суду м.Львова від 09.02.2021 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.472 МК України та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 1 075 868,89 грн. Товар, вилучений згідно протоколу про порушення митних правил №2105/20900/20 від 25.10.2020 року конфісковано в дохід держави. Крім того, вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної судової адміністрації України 384,20 грн. судового збору.

Постановою Львівського апеляційного суду від 17.05.2021 року постанову Галицького районного суду м.Львова від 09.02.2021 року залишено без змін.

03.08.2021 року до Галицького районного суду м.Львова надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд постанови Галицького районного суду м.Львова від 09.02.2021 року за нововиявленими обставинами.

В обгрунтування поданої заяви, вказує на те, що після набрання законної сили постанови Галицького районного суду м.Львова від 09.02.2021 року у справі №461/315/21 стали відомі істотні факти та обставини, які мають істотне юридичне значення для її вірного вирішення і такі не були відомі суду, не розглядалися, не досліджувалися та не оцінювалися під час судового розгляду, і як наслідок підтверджують помилковість висновків суду. Такою нововиявленою обставиною є той факт, що особа, яка притягається до адміністртивної відповідальності ОСОБА_1 не є власником товарів, що переміщувались, останньому не було відомо і не могло бути відомо про чіткий асортимент та вартість товару, як і не було відомо про реальних власників товару, які зобов`язані здійснювати декларування або уповноважувати на декларування товарів при переміщенні таких на митну територію України. За вказаних обставин, ОСОБА_1 вважає, що не виступав суб`єктом даного правопорушення, а відтак, санкції, передбаченої ст.472 МК України до нього не могло бути застосовано. Більше того, нововиявлені обставини підтверджують вартість товарів, що є значно меншою від вартості, встановленої митним органом відповідно до проведенного експертного дослідження. Відтак, стягнення 1 075 868,89 грн. відповідно до оскаржуваної постанови порушують його права та значною мірою погіршують майновий стан, у зв`язку з необгрунтованим завищенням розміру штрафу. Відтак, просить заяву задоволити.

Відповіднодо ст.19 Конституції України, органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження суду при розгляді конкретної справи визначаються відповідним процесуальним законом, зокрема у справах про адміністративні правопорушення визначаються Кодексом України про адміністративні правопорушення, який містить норми як матеріального, так і процесуального права.

Конституційний суд України у рішенні № 23-рп/2010 від 22.12.2010 року дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п.4.1).

Відповідно до ст.1 КУпАП, завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до положень ст.294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути переглянута лише в апеляційному порядку. Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Водночас глава 241 КУпАП передбачає перегляд постанови по справі про адміністративне правопорушення у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.

Іншого порядку перегляду судових рішень у справах про адміністративне правопорушення, в тому числі шляхом їх перегляду за нововиявленими обставинами, чинний КУпАП не передбачає.

При цьому, норми КПК України не можуть бути застосовані за аналогією закону, оскільки регулюють провадження виключно щодо кримінальних справ і не поширюють свою дію на розгляд справ про адміністративні правопорушення.

Отже, місцевий загальний суд не наділений повноваженнями щодо перегляду постанови у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили.

Доводи ОСОБА_1 про можливість застосування положень ст.459 КПК України при розгляді його заяви про перегляд за нововиявленими обставинами постанови суду у справі про адміністративне правопорушення з огляду на неврегульованість цього питання у КУпАП та практику Європейського суду з прав людини, який визнає адміністративне правопорушення як кримінальне, суд відхиляє з таких міркувань.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово наголошував, що з огляду на каральну мету адміністративного стягнення, зокрема штрафу або позбавлення права керування транспортними засобами, провадження у справах про адміністративне правопорушення є кримінальним для цілей застосування Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах: «Енгель та інші проти Нідерландів», «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Надточій проти України» та «Лучанінов проти України»).

Проте, такі висновки ЄСПЛ у наведених справах пов`язані не з необхідністю (потребою) безпосереднього застосування положень кримінального процесуального закону при розгляді справ про адміністративні правопорушення, як помилково вважає заявник, а пов`язані зі змістом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій вжито термін «кримінальне обвинувачення». Зокрема ч.1 ст.6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи … незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. А ст.2 Протоколу № 7 до Конвенції встановлює, що кожен, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, має право на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним або винесеного йому вироку.

У вказаних вище справах заявники були притягнуті до адміністративної відповідальності і скаржилися до ЄСПЛ в тому числі на порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині несправедливості провадження та свавільності судових рішень, а уряди держав заперечували проти розгляду цих заяв, мотивуючи тим, що провадження у справах заявників було адміністративним, а тому положення ст.6 Конвенції до їх заяв не застосовні, бо провадження щодо заявників не стосувалось визначення «кримінального обвинувачення» щодо них.

На спростування таких доводів ЄСПЛ зробив висновки, що провадження у справах про адміністративне правопорушення є кримінальним для цілей застосування Конвенції з метою поширення її гарантій на заявників. Саме такі висновки містяться у рішеннях ЄСПЛ у справах: «Надточій проти України» (п.п.17,22,29); «Лучанінова проти України» (п.п.38,39,40); «Гурепка проти України» (п.п.53,55).

Тобто, у наведених справах відсутні висновки про можливість застосування процедури перегляду постанов у справах про адміністративні правопорушення за привилами кримінального процесуального закону, а зазначається лише про поширення встановлених Конвенцією загальних гарантій щодо осіб під час розгляду справ про адміністративні правопорушення.

Слід зазначити, що у справі «Гурепка проти України» ЄСПЛ прийшов до висновку про порушення ст.2 Протоколу №7 до Конвенції з огляду на те, що КУпАП (в редакції станом на 1998 рік) передбачав, що процедура перегляду постанови у справі про адміністративне правопорушення могла бути ініційована лише прокурором або головою вищестоячого суду. Така процедура не була доступна стороні та не залежала від його волі і аргументів, а тому не була достатньо ефктивним засобом захисту для цілей Конвенції (п.60 рішення ЄСПЛ).

У відповідності до ст.487 МК України, провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

На даний час КУпАП надає стороні можливість оскаржити в апеляційному порядку постанову у справі про адміністративне правопорушення, що є справедливим і повністю відповідає ст.2 Протоколу № 7 до Конвенції щодо права кожного, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним.

В даній справі ОСОБА_1 реалізоване право на перегляд апеляційним судом постанови суду першої інстанції, якою він визнаний винним за ст.472 МК України і така процедура дотримана.

Враховуючи викладене, постанова Галицького районного суду м.Львова від 09.02.2021 року не може бути предметом перегляду за нововиявленими обставинами.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 429, 462, 464 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

у відкритті провадження справи за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови суду у справі про адміністративне правопорушення - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м.Львова протягом десяти днів з дня її винесення і набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Суддя Х.М. Мисько