Єдиний унікальний номер судової справи 490/2271/15-п
Номер провадження 33/812/418/21 Головуючий у місцевому суді: Чернієнко С.А.
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП Головуючий у апеляційному суді: Бондаренко Т.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2021 року місто Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі: Бондаренко Т.З.

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участю: особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , та його захисника Тищенка Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Миколаївського апеляційного суду клопотання захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - Тищенка Леоніда Сергійовича про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 квітня 2015 року, якою:

ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, є громадянином України, не працює, номер облікової картки платника податків невідомий, за матеріалами справи проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та позбавлено права керування транспортними засобами строком на один рік,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 квітня 2015 року встановлено, що 08 лютого 2015 року, близько 13 год. 10 хв., ОСОБА_1 , керував транспортним засобом «SsangYang actyon», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись вулицею Одеська 1 с. Коблеве Миколаївської області, був зупинений працівниками ДАІ, та, маючи явні ознаки алкогольного сп`яніння, відмовився від проходження у встановленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_1 Тищенко Л.С. просить скасувати постанову Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 квітня 2015 року, та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Також заявляє клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вказаної постанови посилаючись на те, що про наявність постанови суду дізнався лише 29 листопада 2021 року після ознайомлення його захисником з матеріалами справи, в суді першої інстанції він не був присутній, про розгляд справи йому не повідомлялось. Судове рішення ухвалено за відсутності особи, що притягається до адміністративної відповідальності. Копія судового рішення не вручалась та поштою не направлялась.

В судовому засіданні особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисник Тищенко Л.С. підтримали доводи, викладенні в заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Заслухавши пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності та її захисника, перевіривши доводи викладені у клопотанні, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Як убачається з матеріалів даної справи, постанова Центрального районного суду міста Миколаєва винесена 20 квітня 2015 року. З матеріалами справи захисник ОСОБА_1 Тищенко Л.С. ознайомився 29 листопада 2021 року (а.с.14). Апеляційну скаргу подано до суду першої інстанції 06 грудня 2021 року.

Таким чином апеляційна скарга була подана апелянтом після спливу більш ніж шість років з дати ухвалення оскаржуваної постанови.

Відповідно до вимог ст. 129 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розгляд справ про адміністративні правопорушення відбувається в судах відкрито, що гарантує особі, яка притягається до адміністративної відповідальності своєчасно дізнатись про результати судового розгляду та оскаржити постанову суду у встановлений законом строк.

За вимогами 294 КУпАП, постанова у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником.

Отже ст. 294 КУпАП не пов`язує строк оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення з часом одержання її копії або ознайомлення з нею, у зв`язку з чим посилання на цю обставину як на підставу для поновлення строку на оскарження постанови не ґрунтується на законі.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Устименко проти України» Суд вказав, що необґрунтоване поновлення строку оскарження остаточного рішення по справі з перебігом значного періоду часу без обґрунтованих підстав порушує принцип правової визначеності, і як наслідок тягне порушення ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Як вказав Європейський суд у справі «Пономарьов проти України», принцип правової визначеності порушується і у разі відсутності поваги до процесуальних строків (заява №3236/03,3 квітня 2008, п. 40-41). Так, суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України», заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип правової визначеності судового рішення.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для поновлення строку на подання апеляційної скарги, суд враховує судову практику, яка склалась, зокрема, висновок Верховного Суду України, викладений у постанови від 01жовтня 2015 року №5-103кс15,згідно з яким для особи, яка оспорює рішення, ухвалене за викликом цієї особи,але без її участі, початком (початковим моментом) перебігу строку для подання апеляційної скарги є момент проголошення такого рішення.

Крім того, суд також виходить із того, що у Постановах Верховного Суду України від 20 квітня 2017 року в справі № 5-440кс(15)16 та від 06 березня 2018 року в справі № 819/1224/15а, зазначено, що під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Будь-яких доказів щодо дійсних перешкод для вчинення процесуальних дій для оскарження постанови місцевого суду апеляційному суду надано не було.

Право на суд, одним із аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним. Право на суд, особливо щодо умов прийнятності скарги, може бути обмеженим настільки, щоб не було порушено саму сутність цього права, тобто, обмеження повинні мати законну мету і зберігати пропорційність між використаними засобами та досягнутими цілями.

З огляду на викладене, враховуючи, що ОСОБА_1 , будучи обізнаним щодо вищевказаної події та повідомлений про розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться у Центральному районному суді м.Миколаєва, що підтверджується його особистим підписом у протоколі про адміністративне правопорушення серії АП1 № 745913 від 08 лютого 2015 року, мав об`єктивну можливість як особисто приймати участь при розгляді справи або ж стежити за ходом справи та оскаржити постанову у передбачений законом строк, однак таким своїм правом не скористався.

Тому, посилання захисника Логінова О.М. на той факт, що про оскаржувану постанову останньому не було відомо впродовж більше ніж шести років через неотримання ним повісток саме по собі не свідчить про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, дана постанова була направлена на примусове виконання до Центрального відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції. В матеріалах справи міститься постанова про закінчення виконавчого провадження від 25 червня 2015 року, з якої вбачається, що судове рішення в частині стягнення судового збору було виконано (а.с.12). На думку суду дана обставина також є підставою вважати непереконливими доводи апелянта щодо того, що йому не було відомо про існування постанови суду, а тим паче, про її виконання.

За таких обставин, перегляд справи,рішення в якій було ухвалене більше ніж шість років тому і вже виконано, за відсутності особливих і непереборних обставин для його своєчасного оскарження, є порушенням принципу правової визначеності, що є неприпустимим.

З огляду на викладене, в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_1 Тищенка Л.С. про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Центрального районного суду м.Миколаєва від 20 квітня 2015 року слід відмовити, а апеляційну скаргу повернути заявнику у відповідності до вимог ч.2 ст. 294 КУпАП.

Керуючись ст.294КУпАП,суд, -

п о с т а н о в и в:

Відмовити в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_1 - Тищенка Леоніда Сергійовича про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Центрального районного суду м.Миколаєва від 20 квітня 2015 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП.

Апеляційну скаргу разом з додатками повернути особі, яка її подала.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду Т.З. Бондаренко