Провадження № 3/127/7408/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2021 р.м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Бернада Є.В., розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення, 31.08.2021 о 20.40 год. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство відносно свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 в судовому засіданні винуватість у вчинені правопорушення не визнала та суду пояснила, що у неї з колишнім чоловіком виникають часті сварки, в ході яких останній вчиняє відносно неї домашнє насильство. Вони з цього приводу зверталась до поліції, однак поліція відреагувала на звернення її колишнього чоловіка. Після розлучення вона змушена проживати на території колишнього чоловіка, оскільки своїм житлом не забезпечена, а чоловік у зв`язку з цим її шантажує та маніпулює цим. Сварки виникають з приводу підготовки дітей до школи: у них з цього приводу різні погляди. У зв`язку зі сварками чоловік неодноразово виганяв їх (її та дітей) з помешкання.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , дослідивши надані суду матеріали, суд дійшов до такого висновку.

У наданому суду протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено, в чому саме проявлялось вчинене ОСОБА_1 домашнє насильство, тому з метою з`ясування зазначених обставин за клопотанням особи, що притягується до адміністративної відповідальності, був викликаний заявник ОСОБА_3 . Незважаючи на здійснений виклик, ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, тому суд вважає за доцільне здійснити оцінку наданих суду доказів у їх сукупності.

Вирішуючи питання щодо наявності в діянні ОСОБА_1 ознак правопорушення, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Зі змісту частини першої статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КпАП) випливає, що склад зазначеного правопорушення має місце у разі вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 1 Закону України від 07.12.2017 № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон № 2229-VIII) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Зі змісту пункту 14 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII випливає, що психологічне насильство форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 3 Закону № 2229-VIII дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється, зокрема, на колишнє подружжя.

З сукупного аналізу наведених вище норм випливає, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією статті 173-2 КпАП, має місце тоді, коли діяння фізичного, сексуального, психологічного або економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання фізичної або психологічної шкоди.

Згідно зі статтею 245 КпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до статті 280 КпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як вже суд зазначив вище, в наданому суду протоколі про адміністративне правопорушення відсутні відомості про характер вчиненого відносно ОСОБА_4 домашнього насильства. Разом з тим, у заяві ОСОБА_4 про вчинення правопорушення останній зазначив, що ОСОБА_1 вчинила відносно нього психологічне насильство. Однак ні протокол про адміністративне правопорушення, ні заява ОСОБА_4 про вчинення правопорушення не містить посилання на те, в чому саме проявлялось вчинене відносно нього психологічне насильство. Суд при цьому враховує, що матеріали справи не містять будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 була чи могла бути завдана шкода психологічному здоров`ю.

При цьому, суд вважає за доцільне зауважити, що частиною другою статті 251 КпАП визначено, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративне правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Суд також враховує рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010, відповідно до якого адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтуються на конституційних принципах і правових презумпція, в тому числі й закріпленою в статті 62 Конституції України.

Європейським судом з прав людини в рішенні від 10.02.1995 у справі «Аллене де Рибемон проти Франції» зазначено, що сфера застосування принципу невинуватості значно ширше, ніж це представляється: презумпція невинуватості обов`язкова не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, але і для всіх інших суспільних відносин.

З огляду на викладене, з урахуванням принципу презумпції невинуватості, закріпленого у статті 62 Конституції України, а також з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд прийшов до висновку, що об`єктивними даними не підтверджена винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173-2 КпАП, а тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КпАП провадження у справі необхідно закрити.

Керуючись статтями 173-2, 283, 284 КпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, - закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу даного адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя: