Номер справи 220/2050/20
Номер провадження 3/220/53/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року смт.Велика Новосілка Донецької області

Суддя Великоновосілківського районного суду Донецької області Дурач О.А., при секретарі Сербіної І.В., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , потерпілої ОСОБА_2 , розглянувши матеріали, що надійшли від Великоновосілківського відділення поліції Волноваського ВП ГУ Національної поліції в Донецькій області у відношенні

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , працює машиністом-грейдерістом в Автодорі № 1, інвалідність не встановлена, на утриманні неповнолітніх дітей або інших осіб, яких зобов`язаний утримувати за законом, не має, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , про скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2, ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

В С Т А Н О В И В :

В провадження Великоновосілківського районного суду Донецької області надійшли адміністративні матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2, ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР 18 № 674819 від 18 грудня 2020 року, 18.12.2020 року о 00-20 год. громадянин ОСОБА_1 за місцем свого мешкання в буд. АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчинив відносно своєї співмешканки ОСОБА_2 домашнє насильство, а саме вчинив дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні на її адресу нецензурною лайкою та погрозах фізичною розправою внаслідок чого могла бути завдана шкода психологічному здоров`ю потерпілої.

Крім того, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 455620 від 18.12.2020 року, 18.12.2020 року о 00-45 год. в смт. Велика Новосілка по пр.. Північний, б. 6 Великоновосілківського району Донецької області водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом ВАЗ-2101 д/з НОМЕР_2 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, тремтіння пальців рук, почервоніння очей. Від продуття алкотестера «Драгер-6810» та від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку у медичному закладі водій відмовився у присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 ПДР України. Від керування транспортним засобом водій ОСОБА_1 був відсторонений у присутності двох свідків.

У судовому засіданні особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , вину не визнав, пояснив, що він дійсно 18.12.2020 року о 00-20 год. знаходився вдома за адресою (на дату складання протоколу) АДРЕСА_2 та був в стані алкогольного сп`яніння. Його співмешканка ОСОБА_2 почала виказувати йому своє невдоволення даним фактом на грунті чого між ними відбулася сварка, в ході він її образив нецензурно. У ОСОБА_1 не було наміру завдати шкоди психічному здоров`ю ОСОБА_2 . Також, ОСОБА_1 пояснив, що 18.12.2020 року о 00-45 год. був в стані алкогольного сп`яніння, але не керував транспортним засобом та нікуди не їхав. Ніхто з працівників поліції йому не пропонував пройти обстеження на стан сп`яніння, понятих, крім ОСОБА_2 не було, він нікуди не їхав та не збирався їхати.

Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_2 пояснила, що 18.12.2020 року знаходячись за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_1 був в стані алкогольного сп`яніння. Він висловився на її адресу словами нецензурної лайки, фізичною розправою ОСОБА_1 їй не погрожував та фізичну силу не застосовував. Вона визвала працівників поліції лише того, що злякалася слів ОСОБА_1 , що він хотів підпалити свій автомобіль. Вказала, що шкоди її психічному здоров`ю завдано не було та не могло бути завдано діями ОСОБА_1 . Вона викликала працівників поліції лише з тією метою, щоб ОСОБА_1 не підпалив належний йому автомобіль. Жодних дій з підпалу ОСОБА_1 не вчиняв, сказав, що пожартував.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 зазначила, що 18.12.2020 року ОСОБА_1 не керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. Та при складанні протоколу свідок ОСОБА_3 не був присутнім, вона бачила це особисто, оскільки знаходилась у дворі та весь час ОСОБА_1 та працівники поліції були в полі її зору. Зазначила, що документи, які вона підписала, були не заповнені, та вона їх підписала, оскільки довіряла працівникам поліції, деякі аркуші навіть були взагалі чисті.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що був присутнім при складанні адміністративного правопорушення, не чув, щоб ОСОБА_1 роз`яснювались його права, сказав, що не бачив, щоби ОСОБА_1 керував транспортним засобом взагалі, але таке написав у письмових поясненнях помилково. Підтвердив, що ОСОБА_1 відмовився у його присутності пройти медичне обстеження на стан сп`яніння, проте вказав, що не пам`ятає, де саме знаходився ОСОБА_1 під час такої відмови.

Вислухавши пояснення порушника, пояснення ОСОБА_2 у якості потерпілої та свідка, оглянувши відеозапис адміністративного правопорушення, дослідивши надані докази правопорушення у їх сукупності та логічному взаємозв`язку, суд приходить до висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, виходячи з наступних підстав.

За ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Забезпечення законності при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення гарантоване ст. 7 КУпАП, за якою ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Відповідно до статей 1 та 8 Основного Закону Україна є правовою державою, де визнається і діє принцип верховенства права. Згідно з положеннями ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Визначення «законності» або «згідно із законом» досить широко наведено в практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права, у зв`язку із чим є обов`язковою до врахування судами при розгляді справ відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Так, в рішенні «Салов проти України» (Salov v. Ukraine) від 27 квітня 2004 р. ЄСПЛ нагадав, що фраза «відповідно до закону» вимагає, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя в національному праві.

Крім того, у рішенні по справі «Пантелеєнко проти України» (Panteleyenko v. Ukraine) від 29 червня 2006 р., заява №11901/02, в п. 60 ЄСПЛ зазначено, що «законність розуміють як фундаментальну юридичну категорію, що є критерієм правового життя суспільства і громадян; законність також розглядають як «принцип, метод та режим суворого, неухильного дотримання, виконання норм права всіма учасниками суспільних відносин». У правовій державі законність (правозаконність) є гарантією правомірності застосованого примусу».

Однак концепція «законності» стосується не лише статті 8, але й багатьох інших статей Конвенції. Наприклад, у справі «Кац та інші проти України» (Kats and Others v. Ukraine, заява №29971/04), рішення від 18 грудня 2008 року, ЄСПЛ зазначив, що слово «законний» та словосполучення «відповідно до процедури, встановленої законом», які містяться в пункті 1 статті 5, по суті, відсилають до національного законодавства і встановлюють обов`язок забезпечувати дотримання матеріально-правових та процесуальних норм такого законодавства.

Ще однією вартою уваги справою за статтею 8 Конвенції, в якій йдеться про принцип законності, є «Володимир ОСОБА_4 та Світлана Поліщук проти України» (Vladimir Polishchuk and Svetlana Polishchuk v. Ukraine, заява №12451/04), рішення від 30 вересня 2010 року, в п. 44 якого ЄСПЛ наголосив, що «словосполучення «згідно із законом» у пункті 2 статті 8 Конвенції, по суті, стосується національного законодавства і встановлює обов`язок забезпечувати дотримання матеріальних та процесуальних норм (див. рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» (Panteleyenko v. Ukraine), заява №11901/02, п. 49).

Таким чином, особа може бути піддана заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, що кореспондується із ст. 245 КУпАП, за якою завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення, зокрема, є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

У відповідності до ст. 252 КУпАП оцінка доказів здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

За змістом ч. 2 ст. 251 КУпАп обов`язок щодо збирання доказів покладено на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Диспозиція частини 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, порушення вимог якої інкримінується порушнику, передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до п. 2.5. Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 р., водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Проте, згідно пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, не керував транспортним засобом при обставинах, за яких був складений протокол про адміністративне правопорушення, він нікуди не їхав, від керування транспортним засобом не усунений. Суд, аналізуючи показання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, надані ним у судовому засіданні, знаходить їх правдивими, достовірними, оскільки вони є логічними, послідовними за хронологією подій. У протоколі про адміністративне правопорушення (а.с. 15) зазначено двох свідків. Проте, свідок ОСОБА_2 пояснила, що свідок ОСОБА_4 при складанні протоколу був відсутній і не бачив цієї дії, у її присутності ОСОБА_1 не керував транспортним засобом у стані сп`яніння та працівниками поліції не було запропоновано пройти йому огляд на стан сп`яніння, а тому він не відмовлявся від такого огляду. Таким чином, суд вважає показання свідка ОСОБА_2 правдивими, достовірними у їх логічному взаємозв`язку, такими, що відображають хронологію події, узгоджуються з поясненнями ОСОБА_1 . Стосовно письмових пояснень свідка ОСОБА_3 (а.с. 18), суд відноситься до них критично, оскільки вони спростовуються показаннями свідка ОСОБА_2 (а.с. 17). З відеозапису адміністративного правопорушення (а.с. 22), взагалі не вбачається присутність свідків під час дії поліцейських щодо запропонування ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння, даний відеозапис є неповним, а тому за його допомогою неможливо підтвердити обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення.

Інших доказів, які можуть підтвердити факт скоєння ОСОБА_1 правопорушення, суду не надано.

Згідно п.6 розділу І та п.6 розділу ІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС України та МОЗ України 09.11.2015 року № 1452/735 (надалі Інструкція), огляд на стан сп`яніння проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом, а також у присутності двох свідків. Вищенаведений пункт 6 розділу І даної Інструкції передбачає альтернативний порядок проведення огляду на стан сп`яніння, або на місці зупинки, або у закладі охорони здоров`я.

Згідно «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» який затверджений Постановою № 1103 Кабінету міністрів України від 17.12. 2008 р. з внесеними змінами від 28.10.2015 р. В пункті 8 якого зазначено, у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.

Отже, враховуючи пояснення свідків в судовому засіданні та відеозапис, доданий до протоколу про адміністративне правопорушення, факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння, під час керування транспортним засобом, 18.12.2020 р., при обставинах, зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 455620, не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні.

Статтею 265-1 КУпАП передбачено, що у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, за яке відповідно до цього Кодексу може бути накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, працівник уповноваженого підрозділу тимчасово вилучає посвідчення водія до набрання законної сили постановою у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами, річковими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Приймаючи до уваги вищезазначені положення суд зазначає, що складений протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 455620 від 18.12.2020 року стосовно ОСОБА_1 викликає сумніви у законності його складання й з тих підстав, що працівниками поліції були грубо порушені вищезазначені вимоги закону, а саме керуванна транспортним засобом останнього та від керування транспортним засобом відсторонено не було (доказів зворотнього суду не надано), що є обов`язковим при складанні протоколу про адміністративне правопорушення на особу за ч.1 ст. 130 КУпАП.

Таким чином, провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП необхідно закрити у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП України.

Крім того, вислухавши пояснення порушника, потерпілої ОСОБА_2 , дослідивши надані докази правопорушення у їх сукупності та логічному взаємозв`язку, суд приходить до висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КпАП України, виходячи з наступних підстав.

Так, дійсно у відношенні ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії АПР 18 № 674819 від 18.12.2020 р. (а.с. 3).

Як передбачено п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Пунктом 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Отже, дії ОСОБА_1 формально підпадають під ознаки домашнього насильства, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», проте, відповідальність за інкримінованою ОСОБА_1 фабулою статті настає за умови доведення наступних обставин :

- наявності словесних образ, погроз щодо потерпілої з боку ОСОБА_1

- спрямованість таких дій на обмеження волевиявлення потерпілої особи

- такі діяння завдали (або могли завдати) шкоди психічному здоров`ю потерпілої особи.

Лише ці обставини у своїй сукупності підпадають під визначення поняття "психологічне насильство", закладене законодавцем у п. 3 ч. 1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а відповідальність за ч. 1 ст. 173-2 КпАП України може мати місце лише у випадку наявності у діях винної особи ознак психологічного насильства та заподіяння (можливості заподіяння) шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілої.

Матеріалами справи та поясненнями самої потерпілої ОСОБА_2 в судовому засіданні не доведено спрямованості дій ОСОБА_1 на обмеження волевиявлення потерпілої особи, та, взагалі під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, не визначено мету дій ОСОБА_1 під час виказування слів образи потерпілій особі, що дало би можливість визначитись, чи є дії ОСОБА_1 психологічним насильством та чи є наслідком таких дій адміністративна відповідальність.

Недоведеність вищевказаних обставин є підставою для встановлення відсутності суб`єктивної сторони адміністративного правопорушення.

Враховуючи правове значення протоколу про адміністративне правопорушення, який є доказом у справі, беручи до уваги вищенаведене, відповідно до правил ст. 251 КУпАП провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу правопорушення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ч. 1 ст. 130, ч. 1 ст. 173-2, ст. 247 ч.1 п.1, 254, 256, 276-280, 283-285 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2, ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду через Великоновосілківський районний суд Донецької області, прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 цього Кодексу, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим.

Скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Суддя: О.А. Дурач