Справа № 740/3071/15
Провадження № 3-в/740/59/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 липня 2021 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого - судді Карпусь І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кубрак Н.М.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Ніжині Чернігівської області подання начальника Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області Духна В.М. про звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживає в АДРЕСА_1 , від адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту строком на 6 (шість) діб, накладеного постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22.07.2015 за ч. 2 ст. 187 КУпАП, у зв`язку із закінченням строку давності виконання цього судового рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Начальник Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області звернувся до суду з вказаним поданням, в обґрунтування якого зазначив, що на виконанні у Ніжинському РВП ГУНП в Чернігівській області перебуває постанова Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22.07.2015, якою до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 187 КУпАП притягнуто ОСОБА_1 і накладено на нього адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком на 6 (шість) діб. ОСОБА_1 з 2015 року знаходився в місцях позбавлення волі, після звільнення на облік в Ніжинському ВП не став та виїхав проживати в іншу область, будь-які відомості про його місце знаходження відсутні. З посиланням на норми законодавства та судову практику зазначає, що строк давності виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту повинен розпочинатися з дня набрання цим судовим рішення законної сили, тобто через 10 днів з дня її винесення, і в усякому разі не перевищувати 2-х років, у зв`язку з чим існують підстави для звільнення ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення, накладеного постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22.07.2015 у виді адміністративного арешту строком на 6 (шість) діб.

Суд, дослідивши матеріали подання, справи про адміністративне правопорушення, дійшов наступного висновку.

Відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1), а завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245).

Згідно вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. При цьому порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах визначається цим Кодексом та іншими законами України (ч. 2 ст. 246 КУпАП).

Як встановлено судом, 04.07.2015 відносно ОСОБА_1 складений протокол (ЧН №0505433) про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 187 КУпАП у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 , щодо якого постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 березня 2014 року встановлений адміністративний нагляд строком на 01 рік, який продовжений на 06 місяців згідно ухвали даного суду від 25 березня 2015 року, в нічний час 19 червня 2015 року був відсутній за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , чим порушив встановленні обмеження щодо заборони виходу з будинку за місцем проживання з 21-00 год. до 05-00 год. щодобово. Відповідно до постанови Ніжинського міськрайонного суду від 18 травня 2015 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.187 КУпАП з накладенням стягнення у виді 05 діб адміністративного арешту. Із врахуванням викладеного ОСОБА_1 повторно протягом року після накладення адміністративного стягнення порушив правила адміністративного нагляду, що є підставою для притягнення до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.187 КУпАП (а.с. 3).

Постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22.07.2015 (справа № 740/3071/15; провадження № 3/740/1110/15) ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 187 КУпАП і призначено йому адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком на 6 (шість) діб. Строк відбування адміністративного арешту постановлено обчислювати з моменту затримання. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 36 (тридцять шість) грн. 54 коп.

Вказане рішення ухвалено у відсутність ОСОБА_1 , оскільки відповідно до повідомлення Ніжинського МВ УМВС від 09 липня 2015 року ОСОБА_1 07 липня 2015 року етаповано плановим конвоєм до СІЗО №31 м.Чернігова згідно вироку Ніжинського міськрайонного суду від 20 травня 2015 року (а.с. 19).

Листом Ніжинського міськрайонного суду до Ніжинського МВ УМВС України в Чернігівській області від 05.08.2015 направлено копію постанови Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22.07.2015 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності (а.с. 23).

Листами Ніжинського міськрайонного суду до Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області від 20.02.2017, 16.07.2018, 30.11.2018 неодноразово нагадувалося про надіслання судом до вказаного органу поліції вищезазначеної постанови від 22.07.2015 відносно ОСОБА_1 для виконання в частині накладення стягнення у виді 6 діб адміністративного арешту.

Листом Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області від 07.12.2018 №21997/124/45-2018 повідомлено суд, що постанова не виконана в частині адміністративного арешту у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 тривалий час відсутній за місцем проживання.

Порядок та процедура виконання постанов про накладення усіх видів адміністративних стягнень детально регламентується розділом V (ст. 298-330) КУпАП, глава 25 якого містить основні (загальні) положення, а принцип обов`язковості виконання таких постанов для державних і громадських органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян закріплений у ст. 298 цього Кодексу.

Так, постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України, і звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову (ч. 1, 4 ст. 299 КУпАП), а згідно ч. 1-2 ст. 300 цього Кодексу така постанова виконується уповноваженим на те органом у порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами України. Орган НП забезпечує виконання постанови про адміністративний арешт у порядку, встановленому законами України. При цьому, навпаки, не підлягає виконанню постанова, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. У разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги, а у разі відстрочки виконання відповідно до ст. 301 КУпАП перебіг строку давності зупиняється до закінчення строку відстрочки (ч. 1 ст. 303).

Провадження по виконанню постанови про застосування адміністративного арешту передбачене главою 32 розділу V КУпАП, а саме на підставі ст. 326 (в ред. Закону, яка була чинна станом на 14.12.2015, тобто на час накладення адміністративного стягнення та звернення постанови для виконання) постанова про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення, а згідно ст. 305 цього Кодексу контроль за правильним і своєчасним виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення здійснюється суддею, який виніс постанову, та іншими органами державної влади в порядку, встановленому законом. За наявності обставин, що ускладнюють виконання такої постанови або роблять її виконання неможливим, суддя може відстрочити її виконання на строк до одного місяця (ч. 1 ст. 301).

Ураховуючи, що листом від 05.08.2015 суд направиви органу поліції копію постанови від 22.07.2015, слід дійти висновку, що постанову про накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді адміністративного арешту строком 6 діб було звернуто до виконання вчасно, тобто суд дотримався в цілому вказаних вимог закону. Отже, необхідності застосування до ОСОБА_1 положень ст.303 («Давність виконання постанов про накладення адміністративних стягнень») КУпАП немає, оскільки згідно цієї норми закону не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення.

Як вбачається із копії протоколу затримання особи 04.07.2015 ОСОБА_1 був затриманий інспектором-черговим ІТТ Ніжинського МВ УМВС України в Чернігівській області на виконання вироку Ніжинського міськрайонного суду від 20 травня 2015 року, яким засуджений за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі (а.с. 13).

Суд ураховує, що 23.11.2018 рішенням Конституційного Суду України № 10-р/2018 у справі № 1-12/2018 (3911/15) (Далі КСУ) за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1 ст. 294, ст. 326 КУпАП визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними): положення ч. 1 ст. 294 КУпАП, яким встановлено, що постанови про застосування стягнення, передбаченого ст. 32 («Адміністративний арешт») цього Кодексу, набирають законної сили з моменту їх винесення; положення ст. 326 КУпАП, яке передбачає, що постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення. Положення ч. 1 ст. 294, ст. 326 КУпАП, які визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення КСУ цього Рішення, яке є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

З огляду на викладене, необхідно зауважити, що чинний КУпАП, до якого постійно вносяться зміни за своєю суттю є законом, який поєднує норми матеріального та процесуального права, охоплює всі сфери суспільно-економічного життя.

Стадія виконання постанови про накладення адміністративних стягнень є заключною і зазвичай проходить у два етапи: 1) звернення постанови до виконання і 2) безпосереднє виконання постанови про накладення адміністративних стягнень.

Під зверненням постанови до виконання у ст. 303 КУпАП необхідно розуміти своєчасне (не більш ніж через три місяці з дня її винесення) направлення постанови до органу, який відповідно до законодавства уповноважений її безпосередньо виконувати, в даному випадку до органу НП, і визнається єдиним юридичним фактом, який має значення для встановлення, чи підлягає вона виконанню, незалежно від того, чи розпочато безпосереднє (реальне) виконання цієї постанови, що дотримано судом.

Безпосереднє виконання постанов про накладення стягнення у виді адміністративного арешту також забезпечує орган НП у порядку, встановленому законами України (ч. 2 ст. 300 КУпАП), однак системний аналіз основних положень цього Кодексу, в тому числі і розділу V, дає суду підстави для висновку, що незважаючи на власну назву ст. 303 законодавством України не передбачена давність виконання постанови судді про накладене стягнення, яка вже прийнята відповідним органом до виконання.

Таким чином, законодавець залишив поза сферою свого регулювання питання щодо строків виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у виді арешту.

Фактична «безстроковість» виконання таких постанов суперечить принципу правової визначеності, що є складовою принципу верховенства права і широко застосовується ЄСПЛ при оцінці порушень державами-членами Конвенції, а «необмежений строк виконання» своєчасно надісланої постанови суперечить принципу 4 Рекомендації № R (91) 1 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій, згідно якого, якщо адміністративний орган влади розпочав адміністративне провадження із застосування санкції, він зобов`язаний діяти залежно від обставин справи з розумною швидкістю.

Припинення виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у межах КУпАП можливе лише за наявності обставин, зазначених у п. 5 (видання акту амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення), 6 (скасування акту, який встановлює адміністративну відповідальність) і 9 (смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі) ст. 247 цього Кодексу, при наявності яких орган (посадова особа), який виніс постанову про накладення адміністративного стягнення, припиняє її виконання (ст. 302).

Однак вказана норма має іншу правову природу і не кореспондується зі строками виконання постанов про накладення стягнення у виді адміністративного арешту, а тому у даному конкретному випадку застосована бути не може.

На національному рівні КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5 рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

Цей висновок об`єктивно узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, який неодноразово у своїх рішеннях вказував, що коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності (рішення від 28.03.2000 у справі «Барановський проти Польщі» (Baranowski v. Poland), заява № 28358/95). ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), п. 33, Reports 1996-V), а у справі «Солдатенко проти України» (Soldatenko v. Ukraine), заява № 2440/07) зазначив, «встановлюючи, що будь-яке позбавлення свободи має здійснюватися «відповідно до процедури, встановленої законом», п. 1 ст. 5 не просто відсилає до національного закону... він також стосується «якості закону», вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права... При цьому «якість закону» означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість позбавлення свободи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля» (п. 111, рішення від 23.10.2008).

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom), рішення від 23.09.1998 (п. 54), Суд наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

В інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 53 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02); у п. 19 рішення від 18.12.2008 у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява № 48068/06).

Крім того, КСУ у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного аналізу вказаного законодавства України, правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (ст. 3 Основного Закону) та який знайшов своє закріплення у судовій практиці КСУ, ВСУ, ВС і прецедентних рішеннях ЄСПЛ, суд приходить до переконання, що зазначена справа про адміністративне правопорушення щодо накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді арешту, для цілей ст.6 Конвенції, належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на цю категорію справ поширюється гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону при розгляді подання про вирішення питання щодо звільнення ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП інші норми закону, зокрема КК, які регламентують подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення.

Такою нормою у КК є ст. 80, яка розташована у розділі ХІІ «Звільнення від покарання та його відбування» і регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Згідно ст. 80 КК особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі; 3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин; 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; 5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин. Строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду. Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину. Питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі. Давність не застосовується у разі засудження за злочини проти миру та безпеки людства, передбачені статтями 437-439 та частиною першою статті 442 цього Кодексу.

Україна є соціальною, правовою державою; людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 1, 3 Основного Закону). В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії (ст. 8 Основного Закону).

КСУ у рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зауважив, що «верховенство права» це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення» (абз. 2, 3, 4 п.п. 4.1 п. 4 мотивувальної частини).

Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідно до принципу верховенства права давність виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту в адміністративному праві не може тривати довше, ніж давність виконання обвинувального вироку суду у кримінальному праві, у якому особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано: 2 роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі (яким і є арешт згідно п. 8 і 9 ст. 51, 60 КК; п. 7 ч.1 ст. 24, 32 КУпАП); 3 роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі; 5 років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин.

Суд враховує той факт, що матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять будь-якої інформації про ухилення ОСОБА_1 від виконання адміністративного стягнення. Питання звільнення його від відбування адміністративного стягнення у зв`язку із закінченням строків виконання рішення суду, яким накладено стягнення, ініційовано органом Національної поліції, який відомостей про ухилення ОСОБА_1 від виконання адміністративного стягнення не надав і про таке не зазначає, вказуючи, що ОСОБА_1 з 2015 року знаходився в місцях позбавлення волі, що узгоджується з наявною у матеріалах справи копією протоколу затримання ОСОБА_1 від 04.07.2015 на виконання вироку Ніжинського міськрайонного суду від 20 травня 2015 року та повідомленням Ніжинського МВ УМВС від 09 липня 2015 року про те, що ОСОБА_1 07 липня 2015 року етаповано плановим конвоєм до СІЗО №31 м.Чернігова згідно вироку Ніжинського міськрайонного суду від 20 травня 2015 року. Справу розглянуто у відсутність ОСОБА_1 , в її матеріалах відсутні документи, що достовірно підтверджували б обізнаність ОСОБА_1 про прийняття постанови Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22.07.2015, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 187 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком на 6 (шість) діб. Супровідний лист до СІЗО №31 м. Чернігова (а.с. 21) не містить даних про вручення копії постанови ОСОБА_2 , повідомлення із СІЗО № 31 про вручення постанови засудженому в справі відсутні.

Таким чином, системний аналіз положень КУпАП у поєднанні з вказаним законодавством і судовою практикою, дають підстави вважати, що строк давності виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту повинен розпочинатися з дня набрання цим судовим рішення законної сили, тобто через 10 днів з дня її винесення, і в усякому разі не перевищувати 2-х років, а тому суд вбачає підстави для прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення, накладеного постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22.07.2015 за ч. 2 ст. 187 КУпАП у виді адміністративного арешту строком на 6 (шість) діб при відсутності даних про його ухилення від відбування адміністративного стягнення.

Керуючись ст. ст. 187, 246, 300, 301, 304 КУпАП, суд

постановив:

Подання начальника Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області про звільнення ОСОБА_1 від адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту, накладеного постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22.07.2015, у зв`язку із закінченням строку давності виконання цього судового рішення, задовольнити.

Звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту строком на 6 (шість) діб, накладеного постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22.07.2015 за ч. 2 ст. 187 КУпАП у справі № 740/3071/15, провадження № 3/740/1110/15, у зв`язку із закінченням строку давності виконання цього судового рішення.

Постанова судді може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення, прокурором у випадках, передбачених частиною 5 статті 7 цього КУпАП, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим. Апеляційна скарга подається до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області.

Суддя І.М. Карпусь