Справа №463/267/21
Провадження №3/463/331/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2021 року суддя Личаківського районного суду м. Львова Леньо С. І., розглянувши справу про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, проживаючого: АДРЕСА_1

за ст. 130 ч. 1 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Працівниками поліції складено протокол про адміністративне правопорушення про те, що ОСОБА_1 , керуючи автотранспортним засобом Дачія, д.н.з. НОМЕР_1 26.12.2020 о 00.46 год. за адресою м. Львів, вул. Бігова, 9 з ознаками наркотичного сп`яніння відмовився від проходження медичного огляду, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України.

ОСОБА_1 , під час розгляду справи про адміністративне правопорушення вину у вчиненому заперечив та пояснив що не вживав наркотичних речовин та крім цього, не відмовлявся від проходження медичного огляду. На пропозицію працівників поліції погодився пройти такий огляд та був доставлений до медичного закладу. Через фізіологічні причини не зміг надати аналізи сечі, проте не був проти відібрання у нього інших зразків біологічного середовища, зокрема крові. Натомість, працівники поліції такі його дії кваліфікували як відмову від проходження медичного огляду. На наступний день у приватній клініці здав відповідні аналізи на вміст наркотичних речовин та отримав негативні результати.

Розглянувши матеріали справи, вважаю, що в притягненні ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП слід відмовити виходячи з наступного.

З об`єктивної сторони правопорушення, передбачене ст. 130 ч. 1 КУпАП, полягає в тому числі у відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Таким чином, дискреція це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними)

Згідно п. 2 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», затвердженого Постановою КМУ № 1103 від 17.12.2008р., огляду підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками такого стану, установленими МОЗ і МВС.

Процедура проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції визначаєтьсяІнструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яка затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1452/735 від 09.11.2015р.

Цією ж Інструкцією закріплено перелік ознак наркотичного сп`яніння. Зокрема, згідно п. 4 Розділу І такими ознаками є:

наявність однієї чи декількох ознак стану алкогольного сп`яніння (крім запаху алкоголю з порожнини рота);

звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло;

сповільненість або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови;

почервоніння обличчя або неприродна блідість.

Таким чином, оскільки в силу вимог закону поліцейський сам визначає наявність чи відсутність у особи ознак наркотичного сп`яніння, його рішення про направлення такої особи на проходження медичного огляду є способом реалізації його дискреційних повноважень, відповідно до яких він вправі діяти на власний розсуд.

Відповідно, суддя не вправі втручатись у такі дискреційні повноваження працівника поліції та вирішувати питання про те, чи були у водія ознаки наркотичного сп`яніння.

Однак, в силу вимог статті 13 Конвенції, з метою забезпечення особі права на ефективний засіб правого захисту від дій осіб, які здійснювали свої офіційні повноваження, суддя зобов`язаний перевірити, чи не були дії працівника поліції свавільними під час реалізації ним своїх дискреційних повноважень і чи не вийшов останній за межі таких повноважень.

Як вбачається з оглянутого відеозапису обставин події, ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції через те, що в темну пору доби номерні знаки автомобіля не були освічені. Вказану обставину ОСОБА_1 не оспорював та одразу на вимогу працівників поліції надав усі необхідні документи. Його поведінка була адекватною. Він був спокійний.

Жодних ознак наркотичного сп`яніння працівник поліції не констатував, а натомість, одразу запитав про вживання таких речовин, на що отримав негативну відповідь.

Після цього вже інший працівник поліції запропонував ОСОБА_1 виконати найпростіші вправи, пов`язані з перевіркою координації рухів і, як вбачається, ОСОБА_1 виконав такі вправи без будь-яких труднощів. Працівники поліції цього не оспорювали, а натомість, почали перевіряти яким чином зіниці очей реагують на світло.

Після цієї перевірки не зрозуміло, яким чином працівники поліції прийшли до висновку про перебування ОСОБА_1 в стані наркотичного сп`яніння. Останні взагалі не констатували такого стану, а натомість одразу запропоновували проїхати до медичного закладу.

Більше того, на вимогу працівника поліції ОСОБА_1 простягнув руки перед собою і його пальці жодним чином не тремтіли, що дуже чітко вбачається з відеозапису обставин події і чого не міг не побачити працівник поліції.

Крім того, взагалі незрозуміло якими критеріями керувався працівник поліції роблячи висновок про те, що обличчя ОСОБА_1 має неприродну блідість.

Суддя розуміє, що вказану обставину перевірити вкрай важко, однак і ОСОБА_1 з цього приводу пояснював працівникам поліції про те, що є втомленим.

Також, без відповіді залишається питання чому у ОСОБА_1 не було відібрано інших зразків біологічного середовища, оскільки за змістом п. п. 12, 13 згаданої вище Інструкції предметом дослідження біологічного середовища можуть бути слина, сеча та змиви з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук. Для дослідження біологічного середовища може використовуватися кров, якщо в обстежуваної особи неможливо взяти зразки біологічних середовищ, вказаних у пункті 12 цього розділу.

Дійсно, згідно відеозапису ОСОБА_1 повідомляв про неможливість здати аналізи сечі і не заперечував проти відібрання у нього аналізів крові.

Заслуговують на увагу надані ОСОБА_1 результати досліджень від 28.12.2020, згідно якого каннабіноїди, кокаїн, опіати та амфетамін у нього не виявлено.

Таким чином, вважаю, що під час реалізації працівниками поліції своїх дискреційних повноважень їх вимога про проходження медичного огляду була свавільною та не ґрунтувалась на існуванні у них обґрунтованої підозри про наявність у ОСОБА_1 ознак наркотичного сп`яніння. Відповідно, при пред`явленні такої вимоги працівник поліції вийшов за межі своїх повноважень і тому у ОСОБА_1 не виникало обв`язку пройти медичний огляд на стан наркотичного сп`яніння, що свідчить про відсутність в його діях події та складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

У зв`язку з наведеним, провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 9, 130, 247, 280, 283, 284, 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення через Личаківський районний суд м. Львова.

Суддя: Леньо С. І.