Справа № 264/3972/21
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.06.2021 р. м. Маріуполь

Суддя Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області Кузнецов Дмитро Володимирович, розглянувши матеріали, які надійшли з Відділу поліції №1 Маріупольського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Донецькій області, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

16 червня 2021 року до Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшов матеріал про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Згідно із протоколом про адміністративне правопорушення серія ААБ № 153025 від 14 червня 2021 року ОСОБА_1 14 червня 2021 року о 16 годині 45 хвилин на п перехресті автодороги М-14, поворот на с.Лебединське керував автомобілем ІЖ 412 ИЭ, номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота, млява річ, нестійка хода) від продуття алкотестера Драгер та від проходження медичного огляду у наркології м.Маріуполя на стан алкогольного сп`яніння ухилився шляхом відмови в присутності двох свідків.

ОСОБА_1 свою провину не визнав, надав письмові пояснення, в яких категорично заперечував факт керування транспортним засобом у вказаний в протоколі період часу. Вказував про відсутність будь-яких доказів причетності до вчинення адміністративного правопорушення.

За таких підстав просив закрити провадження у справі внаслідок відсутності в його діях провини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку про необхідність закриття провадження у справі внаслідок відсутності складу і події правопорушення з наступних підстав.

17 липня 1997 року Верховна Рада України ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод. Отже, Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) є частиною національного законодавства України, і підлягає застосуванню нарівні з національним законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

В контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (Заява N 7460/03) правопорушення, яке розглядаються, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

ОСОБА_1 ставиться у провину порушення вимог п. 2.5 ПДР України, згідно з яким водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

З аналізу наведених норм слідує, що для звинувачення особи у вчиненні зазначеного правопорушення необхідно, перш за все, встановити факт управління нею транспортним засобом, а вже потім відмови від проходження огляду на стан сп`яніння.

На підтвердження викладених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин інспектором поліції надано письмові пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які вказали, що 14.06.2021 року о 17:20 годині їх запросили в якості свідків під час оформлення протоколу на ОСОБА_1 та у їх присутності було запропоновано продути газоаналізатор або проїхати до медичної установи для встановлення ступеню алкогольного сп`яніння, але останній відмовився. Також долучено рапорт солдата, який ніс службу на блок-посту на повороті на с.Лебединське, який зазначив, що він зупинив водія ОСОБА_1 , від якого був різкий запах алкоголю, після чого викликав працівників поліції.

Проте, суд не може сприймати покази свідків за письмовими поясненнями, якщо на їх допиті в судовому засіданні наполягає обвинувачений, оскільки в основу судового рішення дозволяється покласти покази свідків, які безпосередньо були допитані в судовому засіданні.

Однак в судове засідання вказані свідки не прибули.

Також матеріали справи не містять жодних доказів, зокрема відео фіксації, керування ОСОБА_1 транспортним засобом ІЖ 412 ИЭ, номерний знак НОМЕР_1 та його зупинки перед пред`явленням вимоги про проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

За таких підстав, доказів, які б могли об`єктивно та достеменно свідчити про те, що ОСОБА_1 14.06.2021 року, маючи ознаки алкогольного сп`яніння, керував транспортним засобом та на вимогу працівника поліції пройти медичне обстеження з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння відповів відмовою, суду не надані.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Аллене де Рібермон проти Франції», Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).

Згідно ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може гуртуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на викладене, за відсутності інших об`єктивних джерел фактичних даних про обставини, що підлягають доказуванню в цій справі, дані, що відображені у протоколі про адміністративне правопорушення, не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Враховуючи зазначену практику Європейського суду з прав людини та презумпцію невинуватості, передбачену статтею 62 Конституції України, в матеріалах справи відсутні будь-які переконливі та достовірні докази керування ОСОБА_1 транспортним засобом, не надані такі докази і в ході судового розгляду, що виключає подію і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Таким чином, суд не знаходить підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП через відсутність в його діях складу і події даного адміністративного правопорушення.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю внаслідок відсутності події правопорушення.

Керуючись ст.ст. 247 п. 1, 283, 284 КУпАП, суддя

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити, внаслідок відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

На постанову протягом 10 днів з моменту її винесення може бути подана апеляційна скарга до Донецького апеляційного суду через Іллічівський районний суд міста Маріуполя Донецької області.

Суддя: Д. В. Кузнецов