Справа №766/7338/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2021 року Суддя Херсонського міського суду Херсонської області Дорошинська В.Е.,

за участю секретаря: Сиротової В.О.,

захисника: Мельника Д.Г.,

розглянувши матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції в Херсонській області Департаменту патрульної поліції про адміністративне правопорушення,

передбачені ч. 1 ст. 130, ст. 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП)відносно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП невідомо, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

в с т а н о в и в:

Відносно ОСОБА_1 25.04.2021 р., складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №100172, за змістом якого він 25.04.2021 р. о 00:20 годині в м. Херсоні по вул. Кедровського, 4, керував транспортним засобом «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, порушення мови. Водій пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатора алкотестера «Драгер» 6810. Покази приладу після проходження склали 1,59 відсотка, тест №1856. З показами приладу водій погодився. Безперервна відеофіксація проводилась на боді-камери: ВТ00013, DM5085. Своїми діями ОСОБА_1 , порушив п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. №1306.

Крім того, 25.04.2021 р., складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №014112, за змістом якого ОСОБА_1 , 25.04.2021 р. о 00:16 годині в м. Херсоні по вул. Нафтовиків та площі Перемоги, керуючи транспортним засобом, на вимогу поліцейського зупинити транспортний засіб, подану за допомогою увімкненого проблискового маячка синього кольору та спеціального звукового сигналу, а також гучномовного пристрою, не зупинився. Був зупинений шляхом переслідування на патрульному транспортному засобі. Автомобіль зупинився лише в м. Херсоні по вул. Кедровського, 4. Своїми діями, ОСОБА_1 , порушив п.п. 2.4, 8.9.б, 8.9.в Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. №1306.

Дії ОСОБА_1 , згідно протоколів кваліфіковано за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме: керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції та ст. 122-2 КУпАП: невиконання водіями вимог про зупинку.

Постановою суду від 22.06.2021р. провадження про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , за ч. 1 ст. 130, 122-2 КУпАП, об`єднані в одне провадження.

Під час судового розгляду ОСОБА_1 вину у вчинених правопорушеннях не визнав, заперечував проти обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення. Дав показання про те, що 25.04.2021 р. вночі дійсно рухався та допустив порушення ПДР, яке виразилось у неввімкненні сигналу повороту, після чого його почала переслідувати поліцейська машина, однак він зупинився при першій можливості, оскільки рухався по колу, а потім під мостом з огорожею. В подальшому йому запропонували пройти тест на стан сп`яніння, оскільки поліцейські пред`явили претензію щодо перебування в стані алкогольного сп`яніння, хоча це не відповідало дійсності і він погодився. Зі свого боку висловив незгоду з результатами такого огляду, оскільки тест був позитивний і хотів пройти повторний огляд в лікарні, проте йому такої можливості не надали. Заперечив проти факту порушення вимог ПДР України.

В подальшому, під час судового розгляду, в судові засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, клопотань щодо відкладення розгляду справи не заявляв, а тому в силу вимог ч. 1 ст. 268 КУпАП перешкод для розгляду справи за його відсутності не вбачається.

Крім того в інтересах останнього під час судового розгляду діяв захисник Мельник Д.Г., який з приводу матеріалів про адміністративні правопорушення, які інкриміновані ОСОБА_1 , в судовому засіданні зазначив, що матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять жодних доказів того, що ОСОБА_1 вчинив зазначені порушення, висновки викладені в протоколах не відповідають обставинам справи, поліцейськими, що складали протокол було порушено норми процесуального права, тому провадження підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення. Крім того, зазначив, що ОСОБА_1 повідомляв поліцію про те, що не згоден з результатами тесту, однак йому відмовили у проходженні огляду в спеціалізованому закладі, вказавши в протоколі, що він погодився з результатом, при цьому протокол має його власноручний напис, саме незгоди. Відео ведеться не безперервно.

В судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_2 , який показав суду, що ОСОБА_1 в його присутності було відмовлено в проходженні огляду в спеціалізованому закладі.

З відеозапису з нагрудних боді-камер поліцейських, вбачається, що ОСОБА_1 повідомляє про те, що він зупинився при першій можливості, оскільки рухався по колу, а потім під мостом з огорожею. В подальшому йому запропонували пройти тест на стан сп`яніння і він погодився, а коли пройшов тест, не був з ним згоден та просить проходження огляду в спеціалізованому закладі.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушень під час складання протоколів обґрунтована наступними дослідженими в судовому засіданні доказами:

За ч. 1 ст. 130 КУпАП:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №100172 від 25.04.2021 року, в якому викладені час та місце (25.04.2021 р. о 00:20 годині в м. Херсоні по вул. Кедровського, 4) обставини (керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджено результатами приладу «Драгер») вчиненого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення. Також визначено, що останнім допущено порушення вимог п. 2.9 (а) ПДР України, відповідно до якого водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння;

- чек-тестом алкотестера «Драгер» №1856 від 25.04.2021 р., яким встановлено ступінь алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 , а саме: 1,59 проміле, результати якого відображено в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням технічних засобів (прилад ALKOTEST 6810, 6820 серії ARBH №0670, тест №1856 від 25.04.2021 р., з якого вбачається, що огляд проводився без присутності двох свідків;

- відео файлами з нагрудного відеореєстратора поліцейського, з яких вбачається, що ОСОБА_1 без присутності двох свідків пройшов огляд на стан сп`яніння за допомогою приладу «Драгер», результат якого позитивний, а саме: 1,59 проміле. Крім того з відео можна дійти висновку, що ОСОБА_1 заперечив проти результату огляду, наполягаючи при цьому, що в стані алкогольного сп`яніння не перебуває;

- рапортом інспектора поліції Михайліченко А. про те, що 25.04.2021 р. близько 00:20 годині під час патрулювання ними було вирішено зупинити автомобіль «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , як пізніше з`ясувалось під керуванням ОСОБА_1 , проте водій проігнорував вимоги, в подальшому зупинився і під час спілкування з останнім було відчутно запах алкоголю, запропонували пройти відповідний огляд, від чого він не відмовився. Результат Драгеру був позитивний, ОСОБА_1 проти результату не заперечив.

За ст. 122-2 КУпАП:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №014112 від 25.04.2021 р., в якому викладено обставини інкримінованого ОСОБА_1 , адміністративного правопорушення та встановлено пункт ПДР, порушення яких допущені останнім;

- відео файлами з нагрудного відеореєстратора поліцейського, з яких вбачається, що останні здійснюють переслідування транспортного засобу, зі слів самих поліцейських «Volkswagen Passat», подаючи при цьому звукові та світлові сигнали. Жоден відеозапис не свідчить про те, що здійснюється переслідування автомобіля, яким керував саме ОСОБА_1 ;

- рапортом інспектора поліції Михайліченко А. про те, що 25.04.2021 р. близько 00:20 годині під час патрулювання ними було вирішено зупинити автомобіль «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , як пізніше з`ясувалось під керуванням ОСОБА_1 , проте водій проігнорував вимоги, в подальшому зупинився.

Заслухавши учасників, свідків, ознайомившись з матеріалами справи, оглянувши відеозапис, оцінивши докази в їх сукупності, можна зробити наступні висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв?язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).

Так, згідно зі ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст.62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, а згідно з частиною третьою цієї статті обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, проводиться з використанням спеціальних технічних засобів поліцейським у присутності двох свідків (ч. 2 ст. 266 КУпАП )

Відповідно до ч. 2 ст. 266 КУпАП огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, проводиться з використанням спеціальних технічних засобів поліцейським у присутності двох свідків. У разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я (ч. 3 ст. 266 КУпАП).

Аналогічну вимогу містить і п. 7 розділу І Наказу МВС України, МОЗ України від 09.11.2015 р. №1452/735 «Про затвердження Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції».

Відповідно до п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 р. №1103 «Про затвердження Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я.

Огляд особи на стан алкогольного сп`яніння проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним (ч. 5 ст. 266 КУпАП).

Враховуючи зміст дослідженого судом відео, можна зробити висновок, що ОСОБА_1 не погодився з результатами огляду на стан сп`яніння, висловивши пряму незгоду, проте представники поліції жодним чином не відреагували на позицію ОСОБА_1 та не запропонували проходження альтернативного огляду в медичному закладі, крім того огляд на стан сп`яніння проведено з порушенням встановленого законом порядку, а саме без присутності двох свідків, про що свідчать і письмові докази, долучені до протоколу, які не містять свідчень про відмову від огляду в медичному закладі.

Отже, з викладеного можна зробити висновок, що представниками поліції було порушено порядок проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння, визначений ст. 266 КУпАП, а тому враховуючи викладене ОСОБА_1 безпідставно було інкриміноване порушення вимог п. 2.9 «А» ПДР з подальшим складанням протоколу за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Також, зі змісту п. 2.4 ПДР України слідує, що на вимогу поліцейського водій повинен зупинитись з дотриманням вимог ПДР;

зі змісту п. 8.9 «б» ПДР України слідує, що вимога про зупинку транспортного засобу подається поліцейським за допомогою: увімкненого проблискового маячка синього і червоного або лише червоного кольору та (або) спеціального звукового сигналу. Водій повинен зупинити транспортний засіб у вказаному місці з дотриманням правил зупинки;

зі змісту п. 8.9 «в» ПДР України слідує, що вимога про зупинку транспортного засобу подається поліцейським за допомогою: гучномовного пристрою. Водій повинен зупинити транспортний засіб у вказаному місці з дотриманням правил зупинки.

Отже, можна зробити висновок, що під час складання протоколу за ст. 122-2 КУпАП доведенню підлягає в тому числі факт подачі вимоги про зупинку. Зі змісту ж вищевказаного протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що було виявлено правопорушення, однак, матеріали справи не містять жодних доказів, окрім «візуального спостереження» інспектора поліції, на основі яких можна б було встановити наявність у діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП. Таке спостереження працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку (Постанова Верховного Суду від 26.04.2018 року у справі № 338/1/17). Долучене ж відео жодним чином не підтверджує обставин, встановлених в протоколі. Обґрунтування ж матеріалів справи про адміністративне правопорушення фактично лише показами (власним спостереженням) поліцейського ставить під сумнів його незацікавленість в результатах розгляду справи.

Крім того, оцінюючи надані суду матеріали справи про адміністративне правопорушення слід зазначити таке. Стаття 122-2 КУпАП має дві частини, кожна з яких передбачає самостійні склади адміністративних правопорушень. У той же час при складанні протоколу щодо ОСОБА_1 особою, уповноваженою на складання протоколу не було визначено, за якою саме частиною статті необхідно кваліфікувати дії особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Зі свого боку суд не наділений повноваженнями на самостійне визначення норми, з точки зору оцінки якої має визначатись протиправність дій тієї чи іншої особи. Наведене також свідчить про те, що не має жодних підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Окрім викладеного, необхідно враховувати наступне.

При цьому, беручи до уваги рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року про те, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства, а перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в такому процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Системний аналіз змісту положень КУпАП в поєднанні з вказаною позицією КСУ та ЄСПЛ, що ураховується з огляду на норми ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", свідчить, що у такого роду провадженнях належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі передбачені ст. 280, та інших обставин, які мають значення для неї, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КУпАП. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні рішення.

Сам обов`язок щодо збирання доказів відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП, покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Проаналізувавши, у цьому провадженні наявні у ньому фактичні дані, які як докази були зібранні УПП, суддя установив, що вина особи, що притягається до адміністративної відповідальності у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130, ст. 122-2 КУпАП не є дійсною та доведеною з дотриманням стандарту доказування «поза розумним сумнівом», у розрізі такого.

ЄСПЛ у своїх рішеннях указує, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Разом з тим надані УП докази в цій справі цим критеріям не відповідають, з огляду на таке.

На підтвердження вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності УПП суду надано такі докази: протоколи про адміністративне правопорушення, рапорт, відеозапис з нагрудного відео-реєстратора поліцейського, чек-тест. Оцінюючи зазначені вище докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю Суд враховує, що для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

При цьому, навіть сам факт визнання особою вини у вчиненні адміністративного правопорушення не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності. З`ясування обставин, за яких вчинено адміністративне правопорушення, яке поставлено за провину особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, буде неповним і поверховим, якщо не дослідити його в усіх тих аспектах, про які зазначено вище.

Отже в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Отже, повертаючись до обставин даної справи, Суд звертає увагу на те, що проаналізувавши фактичні дані у цій справі, не установлено доведеність факту наявності у діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ознак адміністративних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 130, ст. 122-2 КУпАП, у розрізі такого.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка є джерелом права в Україні кожному гарантовано право на справедливий суд. За своєю структурою стаття 6 Конвенції в частині першій встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, пов`язаного з правами та обов`язками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.

Розглядаючи дану конкретну ситуацію і досліджуючи питання про розповсюдження гарантій статті 6 Конвенції на даний випадок, Суд звертає увагу, що виходячи з прецедентної практики Європейського Суду з прав людини хоч і за національним законом ОСОБА_1 притягується до адміністративної відповідальності, йому пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні Європейським Судом, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання (пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Михайлова проти Російської Федерації»).

Зокрема, в даному випадку Судом враховується, що адміністративне стягнення у виді штрафу, має каральний і стримуючий характер.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведені обставини свідчать, що адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 130 та ст. 122-2 КУпАП може бути віднесено до «кримінального обвинувачення» в розумінні статті 6 Конвенції із розповсюдженням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.

При цьому, слід відмітити, що процедура розгляду справ про адміністративні правопорушення не передбачає участі при судовому розгляді сторони обвинувачення, що може призвести до змішування ролі обвинувача і судді і тим самим дати підстави для законних сумнівів неупередженості суду, порушити принцип змагальності (див. наприклад пункти 75-79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Карелін проти Росії», пункт 54 справи «Озеров проти Росії», пункти 44-45 справи «Кривошапкін проти Росії»).

У зв`язку із чим Суд не може самостійно перебирати на себе «функції обвинувачення» і відшукувати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, винуватість особи має доводитися саме в суді, що вимагає «обережності дій суду» при вирішені питання про тягар доказування в такій категорії справ.

Крім того, до матеріалів справи не долучено жодних доказів, передбачених ст. 251 КУпАП, на підтвердження обставин, викладених у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Неконкретність формулювання суті адміністративного правопорушення позбавляє ОСОБА_1 права здійснювати предметний захист та порушує його процесуальні права.

Відповідно до ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: у т.ч. місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.

Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в протоколі трьох складників: фактичних обставин; правової кваліфікації; формулювання порушення.

При цьому під формулюванням порушення (суть) розуміється короткий виклад тексту диспозиції правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула звинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого діяння, а юридичне формулювання (формула та формулювання) - це правова модель діяння, вказівка на правові норми, порушення яких інкримінується особі.

У той же час, підставами застосування норми закону є скоєння діяння, фактичні обставини якого й зумовлюють її вибір. Коли фактичні обставини діяння й норма права, яка передбачає відповідальність за його скоєння, встановлені правильно, однак неправильно обрана форма закону - застосована не та частина статті закону, чи редакція статті, яка не була чинною на момент порушення, або ж не давала підстав для застосування її зворотної дії в часі, указівка на сам закон, то таке застосування закону про відповідальність є незаконним.

Адже, юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові, як-то: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права.

Уточнювати, відредактовувати протокол з цього питання Суд змоги не має, адже ЄСПЛ у справі«Карелін проти Росії»(«Karelin v. Russia»,заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Тим самим, такий недолік автоматично незалежно від доданих до справи матеріалів тягне за собою закриття провадження в останній на підставі п. 1) ст. 247 КУпАП.

Так, як Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у суду щодо винуватості особи після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості звинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати особу винною.

Як наслідок на переконання суду дані відображенні УПП про наявність у діях особи складу адміністративних правопорушень за ч. 1 ст. 130 та ст. 122-2 КУпАП є сумнівними з вищезазначених у судовому рішенні підстав, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту».

Стаття ж 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи.

За таких обставин, враховуючи вище викладене Суд вважає, що у діях особи, що притягається до адміністративної відповідальності відсутній склад адміністративного правопорушення передбачений ч. 1 ст. 130 та ст. 122-2 КУпАП , так як її вину не доведено належним чином, а обґрунтовано на припущеннях, жодних належних та допустимих доказів, які б вказували на вчинення ОСОБА_1 зазначених у протоколах про адміністративне правопорушення протиправних дій, суду надано не було що є неприйнятим та суперечить, як нормам національного законодавства, так і міжнародного.

Протокол про адміністративне правопорушення, з огляду на вимоги ст. 251 КУпАП хоча і є самостійним видом доказу, проте без обґрунтування іншими матеріалами є лише констатацією обставин, встановлених представником поліції. Усунути ці недоліки під час розгляду справи шляхом вивчення наданих суду матеріалів неможливо.

За таких обставин, всі сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 130 та ст. 122-2 КУпАП необхідно тлумачити на його користь.

Згідно п. 1) ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

У зв`язку з чим, дане адміністративне провадження, з урахуванням вимог п. 1) ст. 247 КУпАП, підлягає закриттю, а судовий збір не підлягає стягненню з особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у зв`язку з встановленням обставин визначених п. 1) ст. 247 КУпАП.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 7, 33, 36, 40-1, 122-2, ч. 1 ст. 130, 245, п.1 ч.1 ст.247, 251, 252, 280, 283, 284 КУпАП, суд, -

п о с т а н о в и в:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ст. 122-2, ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративних правопорушень.

Постанова у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена до Херсонського апеляційного суду через Херсонський міський суд Херсонської області особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом 10 (десяти) днів з дня винесення постанови.

У разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

СуддяВ. Е. Дорошинська