ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/2320/20 Головуючий І інстанції Оболєнська С.А.
Провадження № 33/818/433/21 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: ст.188-28 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/ по справі про адміністративне правопорушення /

23 червня 2021 року м.Харків

суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К.

за участю секретаря - Вакула Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Чугуївського міського суду Харківської області від 27 серпня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ст.188-28 КУпАП,-

в с т а н о в и в:

Постановою Чугуївського міського суду Харківської області від 27.08.2020 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.188-28 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 420 грн. 40 коп.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову районного суду та закрити провадження у справі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом не встановлено наявність законодавчо визначених підстав для дійсної заборони експлуатації транспортного засобу. При цьому, з постанови суду першої інстанції не вбачається які саме вимоги Закону України «Про дорожній рух» порушив апелянт. Також, зазначає, що вимога № 437 йому не була вручена, та не підтверджено доказами те, що він продовжував рух.

ОСОБА_1 просив поновити йому пропущений строк апеляційного оскарження постанови судді, посилаючись на те, що він особисто в судовому засіданні в суді першої інстанції участі не приймав, про час та місце розгляду справи не був належним чином повідомлений, та ознайомився з повним текстом судового рішення 03.11.2020 року.

Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк на подачу апеляційної скарги підлягає поновленню.

За таких обставин, з метою належного дотримання конституційних засад забезпечення доступу до правосуддя, - відкрито апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 .

Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився.

Судом враховано положення ст. 268 КУпАП, зокрема, під час відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вбачає можливість розглядати апеляційну скаргу за відсутності ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Як вбачається з відомостей, що є наявними у справі, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винуватості ОСОБА_1 у порушенні КУпАП.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 516547 від 18.06.2021 року встановлено, що 18.06.2020 року об 11.12 годині ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «БАЗ А079.23», н.з. НОМЕР_1 , в Харківській області, на 546 км а/ш М-03 Е40, здійснюючи перевезення пасажирів за встановленим маршрутом руху «Маріуполь-Харків», не виконав законну вимогу (припис № 437 від 18.06.2020 року) посадової особи, інспектора ВБДР ОСОБА_2 , уповноваженого підрозділу Національної поліції, щодо заборони подальшої експлуатації транспортного засобу марки «БАЗ А079.23», н.з. НОМЕР_1 , до погодження паспорту маршруту із схемою до нього з уповноваженим підрозділом Національної поліції, та здійснив в подальшому рух транспортного засобу, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 62 ЗУ «Про Національну поліцію», ст.ст.14, 52-3 ЗУ «Про дорожній рух», ст.ст.1, 39, 43 ЗУ «Про автомобільний транспорт».

З огляду на відомості, які містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.188-28 КУпАП, пославшись на те, що вина останнього підтверджується, зокрема, відомостями протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 516547 від 18.06.2020 року (а.с.1), вимогою (приписом) Національної поліції України від 18.06.2020 року за № 437 (а.с.2).

Статтею 188-28 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за невиконання законних вимог (приписів) посадових осіб уповноважених підрозділів Національної поліції щодо усунення порушень правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху.

Разом з тим, відповідно до п.1.4. Розділу І Наказу Міністерства транспорту та зв`язку № 278 від 07.05.2010 року «Про затвердження Порядку розроблення та затвердження паспорта автобусного маршруту» схема маршруту та розклад руху регулярних перевезень або відповідний примірник паспорта регулярних спеціальних перевезень пред`являються водієм автобуса під час здійснення перевезень пасажирів та перевізником за його місцезнаходженням для перевірки представникам Державної служби України з безпеки на транспорті під час здійснення ними державного контролю та представникам Державної автомобільної інспекції МВС України (далі - Державтоінспекція).

При цьому, слід враховувати, що пунктом 2.12 вищевказаного Наказу передбачено те, що Паспорт маршруту регулярних спеціальних перевезень (в частині схеми автобусного маршруту та характеристики маршруту) згідно з підпунктом 33 пункту 4 «Положення про Державну автомобільну інспекцію Міністерства внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.97 № 341, погоджується відповідним підрозділом Державтоінспекції: міського маршруту - підрозділом Державтоінспекції міста; приміського та міжміського маршруту - підрозділом Державтоінспекції області за місцезнаходженням перевізника.

Крім того, у п. 3.3 Розділу ІІІ цього Наказу чітко зазначено, що паспорт маршруту регулярних спеціальних перевезень після розроблення надається на погодження до відповідних підрозділів Державтоінспекції МВС України, після чого - до організатора перевезень на відповідній території.

Аналізуючи, пункт 3.4 Розділу ІІІ Наказу вбачається, що підрозділи Державтоінспекції розглядають протягом 30 днів та в цей самий строк погоджують паспорти маршрутів (в частині схеми автобусного маршруту та характеристики маршруту) за умови дотримання вимог безпеки перевезень або надають обґрунтовану письмову відповідь із зазначенням причин відмови в погодженні.

У тексті Закону України «Про дорожній рух» слова «центральні органи державної виконавчої влади», «центральні органи державної виконавчої влади України», «підрозділи Державтоінспекції Міністерства внутрішніх справ України», «Державтоінспекція Міністерства внутрішніх справ України», «центральний орган виконавчої влади з питань нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі», «Міністерство охорони здоров`я України» в усіх відмінках та числах замінено відповідно словами «центральні органи виконавчої влади», «відповідні підрозділи Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху», «Міністерство внутрішніх справ України», «центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі», «центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я» у відповідному відмінку та числі згідно із Законом № 5459-VI від 16.10.2012.

Також слід зазначити, що відповідно до наказу МВС України від 30 листопада 2015 року N 1532 «Про ліквідацію Департаменту Державної автомобільної інспекції МВС України, Центру безпеки дорожнього руху та автоматизованих систем при МВС, управлінь Державної автомобільної інспекції ГУМВС, УМВС України в Автономній Республіці Крим, областях», відповідно до пункту 12 частини другої статті 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», статей 104, 105, 110, 111 Цивільного кодексу України, підпункту 20 пункту 11 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року N 878 (Постанова N 878), у зв`язку із набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію» та для забезпечення виконання постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року N 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», наказано ліквідувати Управління Державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Харківській області (ідентифікаційний код 14319053).

За вищевказаних обставин, у Законі України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про Національну поліцію" від 23 грудня 2015 року № 901-VIII у п. 1 постановлено внести зміни до законодавчих актів України. Пункт 20 вищезазначеного закону містить низку підпунктів, які передбачають внесення змін до ЗУ «Про дорожній рух», а саме слова «Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху» замінити словами "Національної поліції".

Тобто, враховуючи відповідні зміни, у зв`язку з прийняттям ЗУ «Про Національну поліцію» відбулася заміна назви органу «Державтоінспекція Міністерства внутрішніх справ України» на органи «Національної поліції», функціональне призначення якого відповідно покладено на органи Національної поліції.

Поряд з цим, ОСОБА_1 у своїх апеляційних доводах стверджує про те, що судом першої інстанції не встановлено наявність законодавчо визначених підстав для дійсної заборони експлуатації транспортного засобу та з постанови суду першої інстанції не вбачається які саме вимоги Закону України «Про дорожній рух» порушив апелянт, судом апеляційної інстанції розцінюються як обраний спосіб захисту та спроба уникнути від відповідальності.

До повноважень Національної поліції у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху відповідно до ЗУ «Про дорожній рух», а саме п.7 ст. 52-3, входить здійснення контролю за безпекою дорожнього руху під час надання послуг з перевезення пасажирів чи вантажів, у тому числі небезпечних, додержанням законодавства у зазначеній сфері, розробленням і видачею в установленому порядку документів щодо погодження маршрутів руху транспортних засобів під час дорожнього перевезення небезпечних вантажів.

Тож, працівник поліції видавши законну вимогу № 437 від 18.06.2020 року стосовно заборони руху та експлуатації транспортного засобу для перевезення пасажирів за маршрутом «Маріуполь-Харків» без погодженої схеми маршруту руху, правомірно вимагав заборонення експлуатації транспортного засобу, вказавши строк виконання вимоги негайним. Тобто, працівники поліції склали постанову про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.140 КУпАП, а саме за порушення визначеного законодавством порядку погодження з Міністерством внутрішніх справ України здійснення пасажирських перевезень за встановленими маршрутами руху транспортних засобів загального користування. Водій, усвідомлюючи що не має права продовжувати перевезення пасажирів у зв`язку з отриманням законної вимоги (припису) на заборону експлуатації транспортного засобу порушив її та продовжив рух.

Крім того, апеляційний суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами провадження доводи апелянта про те, що вимога поліцейського йому не вручалась, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_1 особисто отримав вимогу №437 від 18.06.2020 року про що свідчить його особистий підпис у вимозі.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не може погодитись з обґрунтованістю вищевказаних доводів ОСОБА_1 та розцінює їх як обраний спосіб захисту та спробу уникнути відповідальності.

Більше того, водій зазначає, що судом не було з`ясовано взагалі чи дійсно відсутність погодженої схеми руху створює небезпеку для руху, чи належить до його повноважень погодження схеми маршруту та судом не встановлено наявність законодавчо визначених підстав для дійсної заборони експлуатації транспортного засобу.

Поряд з цим, погодження паспортів маршрутів (в частині схеми автобусного маршруту та характеристики маршруту) здійснюється за умови дотримання вимог безпеки перевезень, в іншому випадку, якщо такі вимоги не дотримані відповідні органи надають обґрунтовану письмову відповідь із зазначенням причин відмови в погодженні. Зокрема, відповідно до п. 30 Розділу ІІ Постанови КМУ від 18 лютого 1997 р. № 176 Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту перевезення пасажирів за приміським та міжміським маршрутами, які виходять за межі території областей (міжобласні маршрути), здійснюється на підставі дозволу, який видається в установленому законодавством порядку. Витяг дозволу повинен перебувати в автобусі. Щодо тверджень ОСОБА_1 про те, що до його повноважень не входить погодження маршруту, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Аналізуючи норми законодавства слід зазначити, що до обов`язків водія погодження маршруту не відноситься, але до його обов`язків згідно п. 147 Розділу VI вищевказаної Постанови КМУ від 18 лютого 1997 р. № 176 входить мати із собою і пред`являти для перевірки уповноваженим особам передбачені законодавством документи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості враховувати вищевказані доводи апелянта, оскільки вони є безпідставними та спростовуються нормами чинного законодавства.

Разом з тим апелянт вказує, що протокол про адміністративне правопорушення складено з порушенням вимог ст. 256 КУпАП.

Поряд з цим, належить взяти до уваги й те, що дії службової особи що складала протокол в порядку передбаченому чинним законодавством, не оскаржувалися, тобто останній не звертався до суду із позовом в порядку, визначеному КАС України, хоча мав для цього достатньо часу, що унеможливлює врахування доводів апелянта з приводу незгоди з відомостями протоколу та неправомірної зупинки транспортного засобу.

При цьому, слід врахувати, що відповідно до п.п.1 п.1 Розділу ІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі протокол про адміністративне правопорушення (додаток 1) складається в письмовій формі відповідно до статті 254 КУпАП. До протоколу про адміністративне правопорушення долучаються письмові пояснення свідків правопорушення в разі їх наявності. Пункт2 вищезазначеного розділу передбачає, що протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності. За наявності свідків і потерпілих протокол про адміністративне правопорушення підписується також цими особами. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу про адміністративне правопорушення в ньому робиться відповідний запис. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, а також викласти мотиви своєї відмови від його підписання, які долучаються до протоколу.

З відомостей протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що він містить підпис особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Тобто, підпис ОСОБА_1 вказує на те, що він обізнаний про наявність такого протоколу та відомостей, що в ньому зазначені.

ОСОБА_1 не скористався своїм правом надати пояснення та зауваження щодо змісту протоколу. Тож, враховуючи вищевикладені обставини, у суду апеляційної інстанції відсутні причини ставити під сумнів відомості, зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення.

Отже, твердження апелянта, щодо неправомірності дій працівників поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не відповідають дійсності та є суб`єктивними, оскільки незаконність їх дій не встановлена будь-якими судовим рішенням або висновком компетентного органу.

Також, необґрунтованими є доводи апелянта про те, що з матеріалів провадження не вбачається, що він здійснював рух транспортного засобу після вручення йому вимоги, оскільки як вбачається з матеріалів провадження. 18.06.2020 року відносно ОСОБА_1 було складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серія ДП18 №525756 відповідно якого ОСОБА_1 18.06.2021 року о 10 год.30 хв.в м.Харкові, Ростовске шосе,1 керував транспортним засобом (автобусом) здійснював пасажирське перевезення без погодження паспорту маршрута зі схемою до нього з уповноваженим підрозділом національної поліції, чим порушив п.п.1.5, 2.1 г ПДР України, ст.52-3 ЗУ «Про дорожній рух», ст.ст.1, 39, 43 ЗУ «Про автомобільний транспорт», п.п.2.1 «Порядку розроблення та затвердження паспорту автобусного маршруту», наказ МТЗУ № 278 від 07.05.2010 року.

В подальшому ОСОБА_1 продовжив рух транспортного засобу та був зупинений працівниками поліції 18.06.2021 року об 11.12 годині на автошлях М-03 Е40 км 546+400 м.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості враховувати доводи апелянта щодо незаконності дій працівників поліції стосовно ОСОБА_1 .

Згідно вимог ст. 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Доказів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п.1.5; 2.1г Правил дорожнього руху України та притягнуто за ст.188-28 КУпАП до відповідальності, а тому його посилання на незаконність та необгрунтованість судової постанови є безпідставними.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Клопотання ОСОБА_1 задовольнити, поновивши йому процесуальний строк на апеляційне оскарження постанови судді Чугуївського міського суду Харківської області від 27 серпня 2020 року .

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Чугуївського міського суду Харківської області від 27 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков