Справа № 428/5297/21
Провадження №3/428/1418/2021
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Суддя Сєвєродонецького міського суду Луганської області Бойко Н.В., розглянувши матеріали, які надійшли з Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про притягнення до адміністративної відповідальності за п. 5, п. 6 ч. 1 ст. 212-2 КУпАП:
ОСОБА_1 , 11 листопада 1978 року народження, громадянина України, паспорт НОМЕР_1 , виданий Братським РВ УМВС України в Миколаївській області 06.05.1996 року, РНОКПП не надано, заступника начальника служби охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

В С Т А Н О В И В:
18 травня 2021 року слідчим відділом 3 управління Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 0000009 від 02.03.2021 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 422 КК України, направлено матеріали вищевказаного кримінального провадження щодо триваючого порушення законодавства про державну таємницю з боку заступника начальника служби охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 .

Так, 10 грудня 2019 року начальнику оперативно-технічного відділення військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_2 розпорядженням УСБУ у Дніпропетровській області № 413д надано допуск до державної таємниці за формою 3, після чого наказом від 15.10.2019 № 219 надано доступ до інформації з грифом секретності «Таємно». У зв`язку зі звільненням, наказом командира в/ч НОМЕР_3 від 16.04.2020 № 82 доступ припинено.

25 квітня 2020 року ОСОБА_2 призначено на посаду начальника зв`язку начальника відділення зв`язку та інформацій них систем військової частини НОМЕР_2 , яка відповідно до номенклатури посад працівників військової частини, перебування на яких потребує оформлення допуску та надання доступу до державної таємниці, передбачає оформлення йому допуску та надання доступу до державної таємниці за формою 2.

У зв`язку з цим, 18 травня 2020 року військова частина НОМЕР_2 , відповідно до вимог п. 71 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 № 939, звернулась з письмовим запитом до військової частини НОМЕР_3 та запросила картку громадянина про надання допуску та доступу до державної таємниці (форма 6) разом із зобов`язанням громадянина України у зв`язку з допуском до державної таємниці (форма 9) військовослужбовця ОСОБА_3

20 травня 2020 року військовою частиною НОМЕР_3 передано нарочним вищезазначену облікову картку, яка до 28 січня 2021 року співробітниками служби охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_2 не була зареєстрована у журналі реєстрації облікових карток громадян про надання допуску та доступу до державної таємниці.

Крім того, наказ командира військової частини НОМЕР_2 про надання доступу до секретної інформації ОСОБА_3 не видавався.

06 червня 2020 року, незважаючи на те, що ОСОБА_2 доступ до секретної інформації за новим місцем проходження служби не надавався, ОСОБА_1 в порушення вимог статей 21, 27 Закону України «Про державну таємницю» та пунктів 42, 72, 90, 92, 96 Порядку видав останньому документи зі ступенем секретності «Таємно» з інвентарними номерами 317т, 20т та 19т, що відображено у журналі щоденної видачі секретних видань військової частини, з якими він ознайомився.

Таким чином, ОСОБА_1 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки, допустив порушення встановленого законодавством порядку надання допуску та доступу до державної таємниці, не вжив заходів щодо забезпечення охорони державної таємниці та не забезпечив контроль за охороною державної таємниці.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився. В заяві, направленій до суду, просив розглядати справу без його участі, вказавши, що свою провину визнає повністю та зобов`язується у подальшому не порушувати вимоги законодавства у сфері охорони державної таємниці, у зв`язку з чим згідно ч. 2 ст. 268 КУпАП суд вважає можливим розглядати адміністративну с праву у його відсутність.

Ураховуючи принцип судочинства, зазначений в практиці Європейського Суду з прав людини, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали провадження, суд відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до положень статті 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Положеннями ч. 1 ст. 11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 р. та ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950 р., ратифікованою Україною 17.07.1997 р. передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.
Так, згідно п. 4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) зазначено, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.
Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто, особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.
В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).
Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєв проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції.
Крім того, у п. 21 свого рішення у справі «Надточий проти України від 15 травня 2008 року» ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Як зазначено в преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., з наступними змінами, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до ЄСПЛ.
Відповідно до ст.ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами. При цьому орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Обставини адміністративного правопорушення, окрім визнання своєї провини ОСОБА_1 , підтверджуються також і матеріалами справи, а саме протоколом про адміністративне правопорушення № 78/3/26-6517 від 26.05.2021 року, складеним у присутності ОСОБА_1 , постановою про закриття кримінального провадження № 0000009 від 02.03.2021 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 422 КК України у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 кримінального правопорушення у вигляді розголошення відомостей військового характеру, що становлять державну таємницю; копією протоколу допиту свідка ОСОБА_4 та іншими матеріалами справи.

Крім того, винність ОСОБА_1 також підтверджується його письмовими поясненнями, з яких вбачається, що останній не заперечував факт відсутності внутрішнього наказу про надання доступу ОСОБА_2 до документів із грифом секретності, а також факт ознайомлення ним 06 червня 2020 ОСОБА_2 із документами зі ступенем секретності «Таємно» з інвентарними номерами 317т, 20т та 19т в порушення вимог законодавства України. Свою винуватість визнав.

Дані докази у розумінні ст. 251 КУпАП, суд визнає належними, допустимими, та такими, які повністю доводять вину ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення.
Таким чином суд вважає, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене п. 5, п. 6 ч. 1 ст. 212-2 КУпАП, а саме порушення встановленого законодавством порядку надання допуску та доступу до державної таємниці; невжиття заходів щодо забезпечення охорони державної таємниці та незабезпечення контролю за охороною державної таємниці.

При призначенні стягнення, суд враховує характер вчиненого правопорушення, особу ОСОБА_1 , ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність: ОСОБА_1 є військовослужбовцем, вину визнав, крім того, фактів витоку секретної інформації у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх обов`язків не відбулося. В якості обставин, що згідно зі ст. 34 КУпАП, пом`якшують відповідальність, суд визнає визнання вини та щире розкаяння ОСОБА_1 .
Обставин, що згідно зі ст. 35 КУпАП, обтяжують відповідальність, судом не встановлено.
На підставі вищевказаного, з урахуванням особи, майнового стану, ступеню вини, а також характеру вчиненого правопорушення, суд вважає, що ОСОБА_1 слід призначити стягнення у вигляді мінімального штрафу, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 212-2 КУпАП, що є достатньою мірою відповідальності з метою її виховання, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

Керуючись ст.ст. 9, 33, 40-1, 212-2, 221, 276, 277, 283, 284 КУпАП, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого п. 5, п. 6 ч. 1 ст. 212-2 КУпАП та призначити адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) грн. 00 коп. (Отримувач ГУК у Луг.обл./МТГ м.Сєвєр/21081100; код отримувача (ЄДРПОУ): 37991110; Казначейство України (ЕАП); номер рахунку (IBAN): UА0012499; код класифікації доходів бюджету: 21081100).
Відповідно до ч. 1 ст. 307 КУпАП штраф має бути сплачений не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтею 300-1 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що у випадку несплати накладеного на нього штрафу у передбачений законом строк, до нього можуть бути застосовано подвійне стягнення штрафу в порядку ст. 308 КУпАП, тобто у випадку примусового виконання постанови суду.

Постанова може бути оскаржена до Луганського апеляційного суду у десятиденний строк з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Сєвєродонецький міський суд Луганської області.

Суддя Н. В. Бойко