Справа №: 706/505/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 рокум.Христинівка

Суддя Христинівського районного суду Черкаської області Орендарчук М.П., розглянувши адміністративні матеріали, які надійшли від Христинівського відділення поліції Уманського відділу поліції ГУНП в Черкаській області про притягнення до адміністративної відповідальності громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не працює, проживає по АДРЕСА_1 .

за ст.44-3 КупАП, суд -

встановив:

В протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що 19.05.2020 року о 09 год. 20 хв. за адресою вул.Першотравнева м.Христинівкагр. ОСОБА_1 будучи особою, що підписала інформаційну згоду на карантин (самоізоляцію) покинув межі карантину (самоізоляції) чим порушив вимоги Постанови КМУ від 11.03.2020 року №211 та Головного державного санітарного лікаря України від 21.03.2020 року.

В судове засідання, ОСОБА_1 зявився та пояснив суду, що він 16.05.2020 приїхав в Україну із Польщі 19.05.2020 року, йому зателефонували із Христинівського відділення поліції Уманського відділу поліції ГУНП в Черкаській області та запросили на допит по кримінальному провадженні, а тому він прибув до Христинівського відділення поліції Уманського відділу поліції ГУНП в Черкаській області де окрім допиту його слідчим і було складено адміністративний протокол.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суд приходить до наступного.

Згідно із вимогами ст.ст. 245, 252, 280 КУпАП під час провадження у справах про адміністративні правопорушення забезпечується всебічне, повне та об`єктивне дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, тощо, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно положень ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 44-3 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Диспозиція ст. 44-3 КУпАП є банкетною, а тому при вирішенні питання про притягнення до адміністративної відповідальності за цією статтею потрібно звертатися до конкретних правил і норм, які регулюють відносини боротьби з інфекційними хворобами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06квітня 2000року визначено, що карантин - це адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб, а санітарно-протиепідемічні правила і норми - нормативно-правові акти (накази, інструкції, правила, положення тощо) центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, вимоги яких спрямовані на запобігання виникненню та поширенню інфекційних хвороб.

Згідно зі ст.29 вказаного Закону карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України. Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації.

У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності. До відміни карантину його територію можуть залишити особи, які пред`явили довідку, що дає право на виїзд за межі території карантину.

Організація та контроль за дотриманням встановленого на території карантину правового режиму, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів покладаються на місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Самоізоляція - перебування особи, стосовно якої є обґрунтовані підстави щодо ризику інфікування або поширення нею інфекційної хвороби, у визначеному нею місці (приміщенні) з метою дотримання протиепідемічних заходів на основі зобов`язання особи (ст. 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Так, згідно протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_2 ставиться у провину невиконання вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211від 11 березня 2020 року, однак жодних положень щодо самоізоляції та її строку зазначена Постанова у редакції від 16 березня 2020 року (у редакції саме зі змінами від 16 березня 2020 року, яка вказана у протоколі щодо ОСОБА_2 , - не містить.

Разом із тим, на час вчинення правопорушення діяла Постанова Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11 березня 2020 року (у редакції зі змінами № 215 від 16.03.2020, № 239 від 25.03.2020, № 241 від 29.03.2020, № 242 від 20.03.2020, № 255 від 02.04.2020).

Поряд із цим, відповідно до п.4 цієї Постанови (із зазначеними змінами), чинній на час вчинення адміністративного правопорушення, встановлено, що особами, які потребують самоізоляції, є:

-особи, які мали контакт з хворим на COVID-19, крім осіб, які перебували у засобах індивідуального захисту у зв`язку з виконанням службових обов`язків;

-особи, щодо яких є підозра на інфікування, або особи, які хворіють на COVID-19 та не потребують госпіталізації;

-особи, які досягли 60-річного віку, крім осіб, які здійснюють заходи, пов`язані з недопущенням поширення COVID-19, забезпечують діяльність об`єктів критичної інфраструктури.

При цьому, лікуючий лікар хворого або особи з підозрою на інфікування COVID-19 визначає строк самоізоляції на підставі галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я.

У разі призначення зобов`язання щодо самоізоляції: особа зазначає місце своєї самоізоляції та інформацію про засоби зв`язку (номер телефону), короткі відомості про стан здоров`я та хронічні захворювання на час самоізоляції (за згодою особи); повідомляється, що за надання неправдивих відомостей про місце своєї самоізоляції, інформації про засоби зв`язку, недотримання режиму самоізоляції особу буде притягнуто до адміністративної відповідальності, а у випадку порушення режиму самоізоляції, що призвело до тяжких наслідків, в тому числі смерті третіх осіб, до кримінальної відповідальності.

Особи, які потребують самоізоляції, зобов`язані постійно перебувати у визначеному ними місці самоізоляції, утримуватися від контакту з іншими особами, крім тих, з якими спільно проживають.

Поряд із цим, згідно п. 5 цієї ж Постанови, особи, які здійснюють перетин державного кордону (крім осіб, які є працівниками дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв офіційних міжнародних місій, організацій, акредитованих в Україні, та членів їх сімей; водіїв та членів екіпажу вантажних транспортних засобів, членів екіпажів повітряних і морських, річкових суден, членів поїзних і локомотивних бригад, якщо немає підстав вважати, що вони були в контакті із хворою на COVID-19 особою) підлягають обов`язковій госпіталізації до обсерваторів (ізоляторів), які визначаються обласними, Київською міською державними адміністраціями.

Враховуючи вищезазначене особи, які здійснюють перетин державного підлягають обов`язковій госпіталізації до обсерваторів (ізоляторів), а не самоізоляції, якій підлягають, відповідно, інші категорії осіб.

Даних про те, що ОСОБА_1 , є особою, яка потребує самоізоляції, у розумінні вищезазначеної Постанови, чинної на момент вчинення правопорушення, а саме: що він мав контакт з хворим на COVID-19, чи щодо нього є підозра на інфікування, або він є особою, яка хворіє на COVID-19 та не потребує госпіталізації, чи є особою, яка досягла 60-річного віку, - матеріали справи не містять та такі суду не надано.

Поряд із цим, у протоколі відносно ОСОБА_1 , також міститься посилання на Постанову Головного державного санітарного лікаря України «Про запобігання подальшого занесення на територію України випадків коронавірусної хвороби (COVID-19)» №2 від 21 березня 2020 року, яка на час вчинення правопорушення втратила чинність. Поряд із цим, такою Постановою було встановлено, що особи, які здійснюють перетин державного кордону у випадках, необхідних для здійснення протиепідемічних заходів, підписують інформовану згоду на проведення протиепідемічних та/або профілактичних заходів. Крім того їм надається пам`ятка про самоізоляцію. За ними здійснюється медико-санітарне спостереження протягом 14 діб.

Даних які б свідчили про те, що ОСОБА_1 було встановлено режим самоізоляції матеріали справи не містять.

Крім того, поза увагою суду не можуть залишитися викладені обставини у поясненнях свідків, які долучені до матеріалів справи, відповідно до яких ОСОБА_1 , було доставлено працівниками поліції до Христинівської ЦРЛ для огляду на стан наркотичного сп`яніння.

Інших доказів які підтверджують вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП, в матеріалах справи відсутні.

Також до матеріалів справи не долучено копії підписаної ним інформованої згоди на проведення протиепідемічних та/або профілактичних заходів, які даних які б підтверджували вручення останньому пам`ятки про самоізоляцію.

Більше того, як зазначено вище, Постанова Головного державного санітарного лікаря України «Про запобігання подальшого занесення на територію України випадків коронавірусної хвороби (COVID-19)» №2 від 21 березня 2020 року, яка вказана у протоколі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , втратила чинність 06 квітня 2020 року, тобто на час вчинення адміністративного правопорушення 07.04.2020 вже не діяла.

02.04.2020 року Головним державним санітарним лікарем України винесено нову Постанову №7 «Про встановлення умов щодо режиму самоізоляції на період карантинуу зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно якої особам, які здійснили перетин кордону до 31 березня 2020 року може бути встановлено режим самоізоляції за умови отримання негативного результату проведеного тесту методом ПЛР для визначення SARS-nCoV-2019, проведеного не раніше 3 дня від початку обсервації.

Вищевикладене свідчить про те, що Національною поліцією не дотримано відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Так, суд наголошує, що він не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже, діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Згідно з приписами ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При цьому всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути належним чином перевірені та доводитися сукупністю належних і допустимих доказів.

Відповідно до ст.251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Так, в рішенні ЄСПЛ «Карелін проти Російської Федерації» (KARELIN v. RUSSIA), заява № 926/08, остаточне від 06.03.2017, суд дійшов висновку, що суддя не може самостійно відшукувати докази винуватості особи, адже це становитиме порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа буде позбавлена можливості захищатися від висунутого проти неї обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Згідно зі ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до п.1 ч.1ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Беручи до уваги те, що суду не надано жодного належного та допустимого доказу, на доведеність вини ОСОБА_2 , за таких обставин, суд позбавлений можливості перевірити наявність чи відсутність в його діях об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП та прийняти в справі законне і обґрунтоване рішення.

Враховуючи вищезазначене, аналізуючи зібрані у справі про адміністративне правопорушення докази у їх сукупності, а також те, що в силу принципу презумпції невинуватості всі сумніви у винуватості особи, що притягається до відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості, приходжу до висновку, що провадження по справі відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3КУпАП.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. 62 Конституції України, п. 1 ст. 247, ст. 44-3,ст.ст. 251, 252, 256, 266, 280, 283, 284- 285, 294 КУпАП, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 44-3 КУпАП, відносно ОСОБА_1 - закрити, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя М. П. Орендарчук