Провадження № 3-зв/229/1/2020
ПОСТАНОВА

21 серпня 2020 року м. Дружківка

Суддя Дружківського міського суду Донецької області Рагозіна С.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про відвід головуючого судді в справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И Л А:

20 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дружківського міського суду Донецької області з заявою про відвід головуючого судді Лебеженка В.О. в справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП.

Розгляд заяви про відвід був призначений на 21 серпня 2020 року на 10 год. 00 хв.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду електронного листа в якому вказав, окрім іншого, що 20 серпня 2020 року о 15:34, відразу після оголошення перерви у судовому засіданні у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності для розгляду у заяви про відвід головуючого судді Лебеженка В.О. з номера телефону НОМЕР_1 на його телефон НОМЕР_2 зателефонувала секретар судового засідання судді Лебеженка В.О. і повідомила, що ОСОБА_1 викликається для подальшого розгляду справи на 26 серпня 2020 року без вирішення питання про відвід, тобто виклик був здійснений до розгляду заяви про відвід.

Вивчивши заяву ОСОБА_1 , суддя Рагозіна С.О. дійшла до висновку про необхідність заявити самовідвід.

Оскільки КУпАП не передбачено порядок заявлення суддею самовідводу, в даному випадку підлягає застосуванню аналогія права.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.75 КПК України, слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Відповідно до ч.1 ст.80 КПК України за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, представник персоналу органу пробації, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід.

Відповідно до ст. 15 Кодексу суддівської етики суддя заявляє про самовідвід від участі в розгляді справи у випадку неможливості ухвалення ним об`єктивного рішення у справі.

Стаття 371 КПК України встановлює порядок ухвалення судових рішень, де, зокрема, вказано, що вони ухвалюються в нарадчій кімнаті складом суду, який здійснював судовий розгляд.

Положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий суд знайшли відображення у ст.21 КПК, згідно з якою кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини безсторонність (неупередженість) суду в сенсі п.1 ст.6 конвенції має визначатися згідно з (i) суб`єктивним критерієм, враховуючи особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (i) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом установлення того, чи забезпечував сам суд та серед інших аспектів його склад достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (рішення у справах «Фей проти Австрії», «Ветштайн проти Швейцарії»).

Проте між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а також може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій) (див. рішення у справі «Кіпріану проти Кіпру»).

У деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надасть вимога об`єктивної безсторонності (рішення у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства»). У цьому сенсі навіть вигляд має певну важливість - іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії»).

ЄСПЛ зазначає у рішеннях у справах «Делкурт проти Бельгії», «Пєрсак проти Бельгії» і «Де Куббер проти Бельгії», що будь-який суддя, стосовно неупередженості якого є обґрунтований сумнів, повинен заявити самовідвід.

Суддя повинен здійснювати свою судову функцію незалежно, виходячи виключно з оцінки фактів, відповідно до свідомого розуміння права, незалежно від стороннього впливу, спонукання, тиску, загроз чи втручання, прямого чи опосередкованого, що здійснюється з будь-якої сторони та з будь-якою метою.

Зовнішні фактори не повинні впливати на судове рішення. Довіру до судової системи буде підірвано, якщо процес прийняття рішень суддями буде сприйматися як такий, що зазнає неналежного впливу ззовні.

Саме упевненість громадськості у незалежності судів, доброчесності їхніх суддів, неупередженості та дієвості процесів лежить в основі судової системи країни.

У тих випадках, коли рішення у справі має бути прийняте суддею одноособово, він діє незалежно від своїх колег по суду. Завдання суддівства передбачає певну самостійність, яка включає лише совість судді. Отож, незалежність суддів вимагає не лише незалежності судової системи як установи від інших гілок влади; вона також вимагає незалежності суддів один від одного. Іншими словами, незалежність суддів залежить не лише від свободи від неналежного стороннього впливу, але й від свободи від стороннього впливу, що може бути спричинений діями чи ставленням інших суддів.

Незалежність суддів не є привілеєм чи прерогативою окремого судді. Це обов`язок, який покладається на кожного суддю для того, щоб дати йому можливість чесно та неупереджено розглядати справу на основі законів і доказів, без зовнішнього тиску чи впливу та без побоювання будь-якого втручання. Основою принципу незалежності суддів є повна свобода судді у розгляді справ, які надходять до суду; жоден зовнішній суб`єкт - уряд, групи впливу, окремі особи чи навіть інший суддя - не можуть втручатися чи здійснювати спробу втручання у ведення суддею справи і прийняття по ній рішення.

Суддя вважає, що призначення справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 до подальшого судового розгляду до вирішення по суті заяви ОСОБА_2 про відвід головуючого судді Лебеженка В.О. може викликати в будь-якого поміркованого спостерігача обґрунтований сумнів в об`єктивності та неупередженості дій судді Рагозіної С.О. при ухваленні судового рішення за результатами розгляду заяви про відвід судді. Тобто, на думку такого спостерігача рішення за результатами цього розгляду може вважатися визначеним наперед, аніж здійснення судового розгляду.

Таким чином, враховуючи практику ЄСПЛ, положення п.1 ст.6 конвенції, ч.1 ст.21 КПК, суддя дійшла висновку, що задля забезпечення достатніх гарантій для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у її безсторонності та неупередженості, їй необхідно заявити самовідвід.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 75, 80-81 КПК України, суддя

П О С Т А Н О В И Л А:

задовольнити самовідвід судді Рагозіної С.О. у справі за заявою ОСОБА_1 про відвід головуючого судді в справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правовідносини.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: С.О. Рагозіна