Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 33/4809/313/20 Головуючий у суді І-ї інстанції Загреба І. В.
Категорія - 130 Доповідач у суді ІІ-ї інстанції Ткаченко Л. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2020 року.Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду Ткаченко Л.Я., розглянувши у порядку апеляційного перегляду справу про адміністративне правопорушення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 липня 2020 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, не працюючий, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер ПП - НОМЕР_1 ,

визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 10200 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, а також стягнуто у дохід держави судовий збір в сумі 420 гривень 40 копійок,

за участю:

захисника - Шинкарьова О.О.,

особи, яка притягається

до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 липня 2020 року, ОСОБА_1 визнаний винуватим у тому, що він 07.06.2020 р. об 03 годині 58 хвилин, керуючи з ознаками алкогольного сп`яніння транспортним засобом - автомобілем «ВАЗ 2102», д/н НОМЕР_2 по вул.Короленка, 137 у м.Кропивницький, в порушення п.2.5 ПДР України, відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння.

Не погоджуючись з рішенням районного суду, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити пропущений строк на подання апеляційної скарги на постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 липня 2020 року, а за наслідком апеляційного розгляду дану постанову скасувати та провадження по справі закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування поважності пропущеного строку зазначає, що у судовому засіданні 29.07.2020 року він та його захисник присутніми не були. Копію постанови він отримав через поштове відділення 07.08.2020 року. Отже вважає, що строк на подання апеляційної скарги він пропустив з поважних причин.

В обґрунтування апеляційних вимог, ОСОБА_1 зазначає, що з постановою суду він не згоден, оскільки свою вину не визнає, вважає її не обгрунтованою, не законною, винесеною з порушенням норм матеріального та процессуального права, з порушенням порядку дослідження доказів, прав особи на захист та на відкритий та справедливий розгляд справи в суді.

Зазначає, що дійсно він 07.06.2020 року приблизно о 03.00 годині керував автомобілем «ВАЗ 2102», д/н НОМЕР_2 по вул. Короленка в напрямку району Лелеківка. Керував повністю справним автомобілем, жодних ПДР не порушував, алкогольних напоїв не вживав. В цей час побачив позаду автомобіль патрульної поліції з увімкненими червоними маячками. Увімкнувши правий поворот зупинився у безпечному місці. Вийшовши з автомобіля то відразу побачив, як під`їхав ще один автомобіль поліції. Він злякався, оскільки не зрозумів, що трапилося. Коли працівники поліції потребували документи на автомобіль та права, він згадав, що забув їх дома та сильно розхвилювався. Потім патрульні вказали, що їм повідомили про те, що він вживав алкоголь, тому зупинили для перевірки. Так як документів не було, патрульні встановили його особу за даними через свій планшет. В цей час приблизно об 03.20 годині під`їхав, ще один автомобіль патрульної поліції і як він зрозумів саме з нього вийшли поняті, чоловік та жінка. Жінка підійшла ближче до нього, а чоловік особисто привітався за руку з патрульними, тому вважає що вони були знайомими.

Патрульні документи у понятих не перевіряли хоча понята ОСОБА_2 намагалась достати паспорт. Він зрозумів, що поняті «підставні» та ще більше розхвилювався. В цей час поліцейський запропонував пройти якесь обстеження у відповідності до закону, що саме він мав робити не пояснив, тому він злякався, що може бути якесь фальшування та відмовився, також відмовився їхати до лікарні, так як було дуже пізно, автомобіль яким він керував не зачинявся, йому не належить, тому він не міг його залишити. Приблизно через пя`ть хвилин поняті сіли в поліцейський автомобіль і поїхали.

Коли він трохи заспокоївся, то просив поліцейських назвати причину зупинки, на що вони відповіли, що їм повідомили що він вживав алкоголь. Де, який та коли, пояснити не могли. Він неодноразово просив вказати які у них підстави вважати, що він вживав алкоголь, на що один з них вказав, що він має ознаки алкогольного сп`яніння, які саме не вказав, казав: "прочитаєш в протоколі».

Тільки після цього він зрозумів, що відносно нього складають протокол за керування транспортом у нетверезому стані та вказав патрульним, що готовий пройти будь які тести. Патрульні почали між собою перемовлятись, перемовини тривали близько 5хв., один з них пішов щось писати, а інший сказав, що вже пізно, так як він відмовився від проходження тестів. Той поліцейський що був у машині сказав:» та давай відвезу» на що інший заперечив. Після цого він вказав, що йому потрібен адвокат на що поліцейський відповів, що буде тільки суддя.

Приблизно через півтори години після зупинки поліцейський попросив прочитати та підписати протокол, він відмовився так як не погоджувався з формулюванням того, що має ознаки сп`яніння. В протоколі серії ДПР18 № 119116 від 07.06.2020 року вказано, що ОСОБА_1 керував автомобілем з ознаками алкогольного сп`яніння:( запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, виражене тремтіння пальців рук). Однак не зазначено, як ці ознаки були виявлені особою, яка складала протокол і в чому вони полягають. З відеозаписів чітко видно, що жодних таких ознак він не мав.

Апелянт вважає, що всі документи, які долучені до матеріалів справи є неналежними та недопустимими доказами.

Після зупинки його автомобіля поліцейські не пояснили причину зупинки, грубо порушено його права передбачені ст. 268 КУпАП, оскільки жодного разу не роз`яснили його права, ні під час зупинки, ні під час складання протоколу, що підтверджується відсутністю в протоколі підпису, а також відсутня вказівка на те, що він відмовився від підпису.

Також, апелянт вважає, що є недопустимими у якості доказів пояснення свідків. У протоколі серії ДПР18 № 119116 від 07.06.2020 року зазначено двох свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , і долучені до справи їх письмові пояснення, які викладені на окремих аркушах, які заповнено поліцейськими, а не власноруч вказаними свідками, а тому за вказаних вище обставин справи у суду не було підстав без допиту вказаних осіб приймати ці покази в якості доказів. Вважає, що пояснення були вже підготовлені заздалегідь, так як свідки покинули місце події через 5-7 хвилин, їхні покази написані не особисто, а пояснення написані від чоловічого роду, хоча один із них ОСОБА_2 .

Яким чином були запрошені вказані свідки, матеріали справи відомостей не містять. Одразу після зупинки підходили люди з заправки, але їх у якості свідків не запрошували, поліцейські навмисно тягнули час до прибуття необхідних осіб. Записи камер поліцейських включались тільки тоді коли це було вигідно поліцейським.

В своїх поясненнях свідки підтверджують факт керування ним автомобілем з ознаками алкогольного сп`яніння, але не зазначають з якими саме, а сам факт керування автомобілем мною вони бачити не могли, так як приїхали тільки через 20 хвилин. Також вважаю, що свідки є упередженими особами та являються або працівниками поліції, або іншими позаштатними працівниками поліції, на це вказують подані ними в 2017 році декларації на посаду працівників патрульної поліції (копії додані до апеляційної скарги).

Крім того, апелянт зазначає, що якими саме засобами його збиралисть тестувати та який цього порядок йому не повідомлялось.

Звертає увагу на те, що суд у своїй постанові, як на доказ, посилається на письмові покази свідків, але вказаних свідків до суду не викликав та в судовому засіданні не допитував.

Сам протокол складався через 1,5 (півтори години) після того, як його зупинили, але підписи свідків там уже стояли, вказана обставина підтверджується відеозаписом з нагрудної камери здійснений о 04 год. 27хв. 07.06.2020 року. Матеріали справи також не містять відомостей про те, що йому було вручено копію, складеного протоколу або ж дані, що він відмовився від отримання копії протоколу.

У письмових поясненнях свідків також відсутні посилання на те, що він відмовився від підпису в протоколі та від отримання його копії, все тому, що їх не було на місці під час складання протоколу.

Визнаючи його винним зач.1 ст.130 КУпАП, суд ставить в провину те, що він 07.06.2020 року о 03.58 годині керував з ознаками алкогольного сп`яніння ( з якими саме ознаками і чим це підтверджується суд не зазначає), натомість у протоколі серії ДПР18 № 119116 від 07.06.2020 року в провину ставиться, що він керував транспортним засобом року о 03.08 годині. Отже, суд невірно визначив час вчинення адміністративного правопорушення, та визнав його винним у тому, що в провину ставилось.

Як на одну із підстав доведеності вини, суд послався на відеозаписи, але не вказав які та звідки вони взялися, адже в протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 119116 від 07.06.2020 року відсутнє посилання на технічний засіб, за допомогою якого здійснено даний відеозапис.

У відповідності до ч.3 ст.283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості зокрема про: технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався).

Якщо із відеозапису з нагрудної камери (відеореєстратора) працівників патрульної поліції, що здійснюють оформлення адміністративного правопорушення, вбачається, що він є не безперервним та переривається, то його не можна вважати належним та допустимим доказом по справі ( ВС справа №216/5226/16-а(2-а/216/33/17). Оскільки, у даній справі відеозапис з нагрудної камери патрульного поліцейського не є безперервним, інформація про технічні характеристики пристрою за допомогою якого було зафіксовано рух автомобіля, під керування ОСОБА_1 , у матеріалах відсутня, то стверджувати, що він ( ОСОБА_1 ) до приїзду працівників поліції керував автомобілем та зобов`язаний був на вимогу пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння - підстав не має.

Відтак, наявний в матеріалах справи диск з відеозаписом є неналежним доказом.

Також, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно та незаконно послався, як на доказ, на виписане поліцейськими направлення на огляд водія т/з з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння від 07.06.2020 року.

Суд не звернув увагу, що в направлені відсутні посилання на обов`язкові реквізити даного документу, а саме: відсутні серія та номер протоколу про адміністративне правопорушення, складеного уповноваженою особою патрульної служби.

Також, суд не звернув увагу, що ознаки алкогольного сп`яніння у протоколі серії ДПР18 № 119116 від 07.06.2020 року (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, вираженне тремтіння пальців рук), а у направленні вказано інші ознаки (запах алкоголю з порожнини рота, вираженне тремтіння пальців рук, не стійка хода), що вказує на те, що направлення підготовлено заздалегідь і туди тільки вносяться дані про особу та номер протоколу, але навіть цого не було зроблено.

За таких обставин апелянт вважає, що направлені до суду матеріали є неналежними та недопустимими доказами, а їх аргументація є сумнівною.

Перевіривши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його захисника - адвоката Шинкарьова О.О., які просили поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду, апеляційну скаргу задовольнити, а постанову суду скасувати та закрити провадження по справі, зваживши доводи апеляційної скарги вважаю, що клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, постанова суду першої інстанції за наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення була постановлена 29.07.2020 року за відсутності ОСОБА_1 та його захисника, що підтверджується даною постановою суду (а.с. 24-26).

Згідно супровідного листа копія постанови суду на адресу ОСОБА_1 , та його захисника Шинкарьова О.О. була направлена 03.08.2020 (а.с. 27,28).

Водночас, матеріали справи не містять даних про отримання копії судового рішення учасниками справи, а тому доводи апелянта про те, що він отримав копію постанови суду 07.08.2020 є прийнятними. Апеляційну скаргу на вказану постанову районного суду ОСОБА_1 подав 17.08.2020 року, тобто в межах десятиденного строку з дня отримання копії рішення.

Таким чином, враховуючи обставини, на які посилається ОСОБА_1 та враховуючи вимоги ст. 55 Конституції України про вільний доступ кожного до правосуддя для захисту своїх прав і свобод, з урахуванням положень ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право кожного на справедливий, публічний судовий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, приходжу до висновку, що ОСОБА_1 пропустив строк на оскарження постанови суду з поважних причин, а тому пропушений строк на апеляційне оскарження постанови підлягає поновленню.

Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 252 КУпАП, оцінка доказів здійснюється органом (посадовою особою) за своїм внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Тобто, відповідно до вимог ст. 245, 252, 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, судом забезпечується всебічне, повне та об`єктивне дослідження всіх обставин справи. Зазначені вимоги закону суддею районного суду дотримані.

Диспозиція ч.1 ст.130 КУпАП (чинна на час скоєння адміністративного правопорушення) передбачає, що адміністративна відповідальність настає в разі, керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а так само і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Пункт 2.5 ПДР Українизобов`язує водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності саме за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку, що є порушенням п. 2.5 ПДР України.

Як вбачається з матеріалів справи суддя районного суду, всебічно розглянув справу, об`єктивно оцінив добуті докази, з`ясував фактичні обставини вчинення адміністративного правопорушення і дав їм правильну оцінку.

Зокрема вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №119116 від 07.06.2020 року, яким підтверджується, що саме 07.06.2020 о 03 год. 08 хв. в м. Кропивницькому по вул. Короленка, 137 мало місце правопорушення, яке ставиться в провину ОСОБА_1 (а.с.1);

- письмовими поясненнями свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, в яких останні, кожен окремо, підтвердили, що 07.06.2020 в їх присутності водій ОСОБА_1 відмовився пройти у встановленому законом порядку медичний огляд на стан алкогольного сп`яніння, як на місці зупинки транспортного засобу, так і в закладі охорони здоров`я (а.п. 4,5);

- направленням на огляд водія т/з з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння від 07.06.2020 року (а.с.3);

- довідкою про наявність посвідчення водія ОСОБА_1 (а.с.6).

З огляду на викладене та аналізуючи вказані докази в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме відмови від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, є правильним.

Ніяких порушень законодавства про адміністративні правопорушення, які б вплинули на правильність прийнятого місцевим судом рішення, та були б підставою для його скасування, під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, та під час розгляду справи в суді першої інстанції, допущено не було.

Що стосується апеляційних доводів скаржника з приводу того, що працівники поліції безпідставно зупинили його автомобіль, апеляційний суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Так, з переглянутого в судовому засіданні відеозапису убачається, що після зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 на його запитання щодо підстав для зупинки, працівники повідомили, шо на «лінію 102» надійшло повідомлення про правопорушення. Таким чином, зупинка поліцейськими транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 була здійснена у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліціію».

Апеляційні доводи про упередженість свідків залучених поліцейськими є також непереконливими. Зокрема наведені в апеляційній скарзі доводи, що свідки у справі є знайомі поліцейських є лише припущенням, оскільки не підтверджуються жодними доказами. Посилання апелянта на подані свідком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в 2017 році декларації на посаду працівників патрульної поліції не підтверджують того факту, що останні є працівниками поліції.

Окрім того, слід звернути увагу на те, що якби вказані особи являлися співробітниками поліції то безумовно були б наявні у Єдиному державному реєстрі декларацій, осіб уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларації цих осіб за 2018 та 2019 роки. Водночас, така інформація наразі відсутня.

Беручи до уваги те, що апелянтом та його захисником не надано доказів, які б вказували, що свідки у даній справі є неупередженими або зацікавленими у даній справі, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими та надуманими.

Також, є безпідставними доводи апелянта про те, що працівники поліції йому не повідомляли порядок та якими саме засобами будуть його тестувати, оскільки законом не встановлена така вимога до працівників поліції під час відмови особи від проходження такого огляду. Однак, законом чітко передбачений обов`язок водія, у відповідності до п.2.5 Правил дорожнього руху, на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Доводи апеляційної скарги про те, що в направленні на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння від 07.06.2020 року різняться ознаки алкогольного сп`яніння та вказане направлення не заповнено належним чином апеляційний суд також не бере до уваги, оскільки ОСОБА_1 також відмовився від проходження огляду у медичному закладі, а тому дане направлення жодним чином не підтверджує його стан, проте, свідчить про дотримання працівниками поліції процедури огляду особи на стан сп`яніння, визначеною Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 (зі змінами).

Доводи апелянта про те, що свідки не допитувалися судом першої інстанції, не спростовують висновок суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки покази свідків є логічними послідовними та такими, що узгоджуються з іншими доказими у справі, зокрема відеозаписом, з якого убачається, що ОСОБА_1 на вимогу поліцейських відмовився пройти огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Посилання апелянта на те, що у протоколі не зазначений пристрій за допомогою якого зроблений відеозапис, та наданий запис не є безперервний, а тому він є недопустимим доказом, не ґрунтується на вимогах закону.

Так, апелянт посилається на висновок зроблений Верховним Судом у справі №216/5226/16-а(2-а/216/33/17), однак, у даному судовому рішенні відсутне посилання щодо безперервності відеозапису, а констатовано, що відеозапис з нагрудної відеокамери інспектора поліції, суд не приймає до уваги, оскільки у ньому відображені лише обставини вчинення правопорушення та не проведені заміри відстані на місці вчинення правопорушення.

Проте, у даній справі стосовно ОСОБА_1 відеозапис не є визначальним доказом, а фактично підтверджує та доповнює зібрані у справі інші докази, а тому вимоги апелянта про визнання відеозапису недопустимим доказом задоволенню не підлягають.

Апеляційні доводи ОСОБА_1 , що у постанові суд не вірно зазначив час скоєння адміністративного правопорушення є слушними.

Так, відповідно до постанови суду зазначено час вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 , а саме 03 година 58 хвилин. В той же час, відповідно до протоколу серії ДПР18 № 119116 від 07.06.2020 року ОСОБА_1 керував транспортним засобом 07.06.2020 о 03.08 годині.

Проте, дана обставина не вплинула на правильність рішення прийнятого судом першої інстанції, оскільки є опискою та не є підставою для скасування судового рішення.

Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 з приводу порушення його права на захист через розгляд справи судом за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, оскільки скаржник зазначив, що розгляд даної справи про адміністративне правопорушення відбувся 29 липня 2020 року в суді першої інстанції за його відсутності, так як він та його захисник подали до суду клопотання про відкладення розгляду справи після 12.08.2020.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 наголосив, що "сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження".

Крім того, враховуючи принцип судочинства, зазначений в практиці ЄСПЛ, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, суд вважає за необхідне провести розгляд справи за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, оскільки безпідставне умисне затягування справи нівелює завдання Кодексу України про адміністративні правопорушення, яким є охорона конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (стаття 1 КУпАП).

Окрім того, відповідно до статті 268 КУпАП при розгляді справ про адміністративні правопорушення, передбачене статтею 130 КУпАП, участь особи, яка притягується до адміністративної відповідальності не є обов`язковою, за умови коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

За таких підстав, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про необхідність провести розгляд даної справи за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності та його захисника, оскільки безпідставне умисне затягування справи нівелює завдання Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З огляду на викладене та враховуючи, що районним судом вживалися заходи стосовно належного повідомлення ОСОБА_1 та його захисника про час та місце розгляду справи, апеляційний суд залишає без задоволення вимоги апелянта стосовно порушення районним судом вимог КУпАП в частині розгляду справи про адміністративне правопорушення без їх участі.

Більш того, апеляційний суд поновив строк на апеляційне оскарження постанови районного суду, тим самим поновивши його у правах передбачених ст. 268 КУпАП, чим було забезпечено право останнього бути присутнім при розгляді справи про адміністративне правопорушення в апеляційному суді, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, надати особисті пояснення, бути заслуханим судом, надати докази, які доводять його невинуватість, тощо. Проте, апелянтом не надано доказів та вагомих аргументів стосовно його не винуватості.

При цьому, ОСОБА_1 та його захисник будь яких інших доказів, які-б могли вплинути на правильність прийнятого районним судом рішення не надали. Зокрема, в ході апеляційного розгляду зазначалося про сам факт такого розгляду справи, однак доводів, які б ставили під сумнів висновок суду першої інстанції щодо визнання його винним за ч.1 ст. 130 КУпАП, скаржник суду не надав.

А тому, за наведених обставин справи, районний суд правильно розглянув дану справу про адміністративне правопорушення без участі ОСОБА_1 та його захисника, оскільки в матеріалах справи є достатньо інформації про належне їх повідомлення про час і місце розгляду справи. Таким чином, апеляційний суд вважає, що вищезазначені доводи апеляційної скарги надані з метою ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності, оскільки вина правопорушника повністю підтверджується матеріалами справи та дослідженими у судовому засіданні апеляційного суду доказами.

Інші доводи скаржника про порушення його процесуальних прав під час розгляду даної справи, суд також вважає безпідставними, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і є такими, що не вплинули на об`єктивність розгляду судом даної справи та на правильність прийнятого по справі судового рішення.

Враховуючи наведене, районний суд правильно дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та обґрунтовано призначив йому вид та розмір стягнення в межах санкції вказаної статті, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування постанови районного суду та закриття провадження у справі, як того просить скаржник у своїй апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку оскарження постанови - задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк оскарження постанови Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 липня 2020 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 липня 2020 року, якою ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Кропивницького

апеляційного суду Л.Я. Ткаченко