П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" жовтня 2020 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Левко Віра Богданівна, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, що надійшла з Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого фізичною особою-підприємцем, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП,

встановила:

ОСОБА_1 08 серпня 2020 року, приблизно о 17 год 30 хв, за адресою: м. Київ, парк «Перемоги», вчинив домашнє насильство психологічного характеру до свого малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Згідно ст. 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави

Стаття 28 Конституції декларує право кожного на повагу до його гідності. В цій нормі також зазначено, що ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

ОСОБА_1 в судовому засіданні вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав та зазначив, що з 2005 року перебував у громадському шлюбі з ОСОБА_3 та від шлюбу у них є дочка ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , 2006 та 2014 років народження відповідно. На початку 2020 року він розійшовся з ОСОБА_3 16 січня 2020 року він з останньою уклав договір про участь у вихованні та утриманні дітей, який зі своєї сторони належним виконує належним чином, зокрема сплачує аліменти на утримання обох дітей в загальному розмірі 30 150 грн. Під час спільного проживання він з ОСОБА_3 придбали ряд майна, серед якого є і нерухомість, тому він протягом року здійснював перереєстрацію частини майна на дружину, зокрема дім у с. Княжичі, Київської обл. Після переоформлення майна, ОСОБА_3 стала відмовляти йому у зустрічах з дітьми, знаходячи різні для цього підстави, а згодом і перестала відповідати на телефонні дзвінки. Щодо обставин, які мали місце 08 серпня 2020 року зазначив, що на початку серпня він направив лист до ОСОБА_3 із зазначення наступних дат, у які б він хотів зустрітись з дітьми, однак остання відповіла йому, що 08 серпня 2020 року зустріч не зможе відбутись, у зв`язку із тим, що діти знаходяться в місті Одеса. Однак, 08 серпня 2020 року він прогулювався у парку «Перемога» та помітив там свого сина, дочку, з їх бабусею та дідусем. Після цього, привітавшись з дітьми став спілкуватись із сином, однак в цей час його теща стала скандалити, смикати та проганяти. Згодом до нього підійшов ОСОБА_5 , який теж став його відштовхувати від сина та бити по руці, після чого він відштовхнув тестя. Також зазначив, що його син не міг бачити, те як він штовхнув свого тестя, оскільки він в той момент перебував у нього на руках та був повернутий у іншу сторону, лише міг чути нецензурні висловлювання бабусі. При цьому, після вказаного конфлікту його син ОСОБА_6 не здійснював жодних дій, які б вказували на те, що він злякався, а саме не плакав, не втікав та не ховався, тому вважає, що син не зрозумів, що саме відбулось між ним та його ОСОБА_7 . Також зазначив, що на його думку, колишня дружина ОСОБА_3 маніпулює малолітнім сином у власних інтересах та хоче позбавити його можливості спілкуватись з дітьми через усякого роду провокації. Також в судовому засіданні на підтвердження власних доводів відтворював звукозапис розмови з сином ОСОБА_6 , яка мала місце до подій 08 серпня 2020 року, у якій останній підтверджує намовляння матері не спілкуватись з батьком. Щодо відеозапису наданого представником законного представника потерпілого ОСОБА_3 - адвокатом Петронюком Р.В., то зазначив, що відеозапис є не ідентифікований, оскільки з нього не вдається за можливе встановити місце та час здійснення відеозапису. Щодо інших документів долучених представником законного представника потерпілого, то сторона захисту вважала їх неналежними доказами, оскільки отримані вони не працівниками поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення. Також надав характеристику за попереднім місцем проживання та за теперішнім місцем проживання, де характеризується позитивно. Із зазначених підстав просив закрити справу про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення.

В судовому засіданні представник законного представника потерпілого ОСОБА_3 - адвокат - Петронюк Р.В. підтримав обставини зазначені у матеріалах справи про адміністративне правопорушення та додатково долучив до матеріалів справи копію висновку експертного дослідження №554/08/2020 за результатами проведення психологічного експертного дослідження від 28 серпня 2020 року; копію заяви ОСОБА_4 до органу опіки і піклування Броварської районної державної адміністрації Київської області від 01 жовтня 2020 року, висновок за результатами експериментально-психологічного дослідження Центру нейропсихологічної регуляції та психотерапії від 08 липня 2020 року, копію витягу з ЄРДР №0000698 від 15 серпня 2020 року за ч. 1 ст. 125 КК України, копію висновку за даними психологічного обстеження ОСОБА_2 від 20 липня 2020 року. Крім того, просив викликати та допитати як свідків учасників події, яка мала місце 08 серпня 2020 року, а саме: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також психолога - ОСОБА_10 .

Суддя, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративного відповідальності, ознайомившись з матеріалами наданими стороною захисту та представником законного представника потерпілого вважає, що в діях ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушенняпідтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 21 вересня 2020 року серії АПР18 № 351679, рапортом інспектора СЮП ВП Дніпровського УП ГУНП у м. Києві, копією витягу з ЄРДР №0000698 від 15 серпня 2020 року за ч. 1 ст. 125 КК України, копією висновку експертного дослідження №554/08/2020 за результатами проведення психологічного експертного дослідження від 28 серпня 2020 року, відеозапис мобільного телефону ОСОБА_9 .

Суддя вважає клопотання представника законного представника потерпілого адвоката Петронюк Р.В. про допит як свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , таким, що не підлягає задоволенню, оскільки обставини, які підлягають встановленню під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, підтверджуються іншими наявними в справі доказами, а також обставини, які намагається встановити представник законного представника потерпілого за допомогою показів зазначених осіб, фактично не заперечуються стороною захисту.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству`психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні по справі «Левчук проти України» (Levchuk v. Ukraine) no. 17496/19 від 03 вересня 2020 року п. 78-80 Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що проблема домашнього насильства, яке може мати різні форми, - від фізичного нападу до сексуального, економічного, емоційного насильства або словесної образи - виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка в тій чи іншій мірі непокоїть усіх держав-членів та не завжди лежить на поверхні, оскільки часто постає в контексті особистих стосунків або закритих систем (рішення в справі ОСОБА_11 , згадане вище, п. 71). Хоча це явище може найчастіше зачіпати жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути жертвами домашнього насильства і, насправді, діти теж часто страждають, прямо чи опосередковано. Відповідно, Суд враховуватиме серйозність згаданої проблеми під час розгляду цієї справи (див. «Опуз проти Туреччини» (Opuz v. Turkey), № 33401/02, п. 132, ЄСПЛ, 2009 рік)

У різних справах, залежно від індивідуальних обставин цих справ, Суд попередньо розглядав проблему домашнього насильства відповідно до статей 2, 3, 8 та 14 Конвенції (див., зокрема, рішення в справі «Талпіс проти Італії» (Talpis v. Italy), № 41237/14, п. 100, від 2 березня 2017 року). У всіх цих справах Суд встановив, що згідно з Конвенцією, органи державної влади мають позитивне зобов`язання розробити та застосувати належну нормативно-правову базу, що забезпечить ефективний захист від актів домашнього насильства (див., зокрема, рішення в справах «Беваква та С. проти Болгарії» (Bevacquaand S. v. Bulgaria), № 71127/01, п. 65, від 12 червня 2008 року; «А. проти Хорватії» (A. v. Croatia), №55164/08, п. 60, від 14 жовтня 2010 року; «Хайдуова проти Словаччини» (Hajduova v. Slovakia), №2660/03, п. 46, від 30 листопада 2010 року).

У зв`язку з цим Суд постановив, зокрема, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів (див., mutatismutandis, рішення в справі «Ірина Смірнова проти України», №1870/05, пп. 71 та 89, від 13 жовтня 2016 року). Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя (див., mutatismutandis, згадане вище рішення в справі «Хайдуова», п. 46, та « ОСОБА_12 », там само). Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому (див. рішення у справах «Дордевіч проти Хорватії» (Рorрeviж v. Croatia) №41526/10, пп. 92-93 та 147-49, ЄСПЛ, 2012 р.; та ОСОБА_13 , цитоване вище, там само)

При розгляді вказаного протоколу про адміністративне правопорушення суддя враховує тривалість часу, протягом якого батьки не можуть знайти спільної мови щодо виховання дітей. З наданих пояснень та інших доказів вбачається, що діти ОСОБА_4 та ОСОБА_2 постійно перебувають у стресових ситуаціях і фактично не можуть спокійно рости та розвиватись, а піддаються повторним негативним емоційним впливам.

Наявні в справі про адміністративне правопорушення докази в сукупності з доказами наданими представником законного представника потерпілого дозволяють судді дійти до висновку, що особою, яка притягається до адміністративної відповідальності вчинено домашнє насильство до малолітнього сина ОСОБА_2 , яке виразилось у приниженні третьої особи, а саме дідуся ОСОБА_8 , а тому клопотання сторони захисту про відсутність у діяннях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення не підлягає задоволенню.

Також суддя враховує те, що малолітній ОСОБА_2 був свідком протиправних дій батька щодо дідуся. Дані обставини підтверджуються, зокрема і відеозаписом з місця події, який здійснила ОСОБА_8 , на якому ОСОБА_6 підтверджує ту обставину, що він був свідком протиправних дій батька щодо дідуся, які мали місце 08 серпня 2020 року у парку «Перемога». При цьому, на одному із відеозаписів присутній ОСОБА_1 , який намагається поспілкуватись з малолітнім сином, який перебуває у наляканому вигляді та плаче поряд з бабусею та дідом, який намагається зупинити кровотечу та посилається на протиправні дії особи, яка притягається до відповідальності.

Дані обставини суддя вважає таким, що спростовують твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_6 не був свідком неналежної поведінки його батька щодо діда. Також враховуються і покази самого ОСОБА_1 , який не заперечує факту поштовху ОСОБА_8 , однак спростовує факт усвідомлення цього своїм малолітнім сином та здійснення таким чином до нього домашнього насильства психологічного характеру.

Також відображається вплив подій, які мали місце 08 серпня 2020 року, на малолітнього ОСОБА_2 і у висновку експертного дослідження №554/08/2020 за результатами проведення психологічного експертного дослідження від 28 серпня 2020 року.

Згідно даного висновку встановлено психотравмуючий ефект ситуації, яка відбулась на очах дитини у парку та зазначено, що дитина потребує психологічної допомоги.

Суддя критично ставиться до тверджень сторони захисту в тій частині, що надані представником законного представника потерпілого докази є неналежними доказами, оскільки отримані вони не працівниками поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, з таких підстав.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 КУпАП інтереси особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, і потерпілого, які є неповнолітніми або особами, що через свої фізичні або психічні вади не можуть самі здійснювати свої права у справах про адміністративні правопорушення, мають право представляти їх законні представники (батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники).

Згідно ч. 3 ст. 270 КУпАП законні представники та представники мають право знайомитися з матеріалами справи; заявляти клопотання; від імені особи, інтереси якої вони представляють, приносити скарги на рішення органу (посадової особи), який розглядає справу.

Враховуючи вимоги ст. 251 КУпАП суддя приходить до висновку, що дана норма не забороняє надання доказів іншими учасниками справи про адміністративне правопорушення, зокрема представнику законного представника потерпілого. В даному випадку представник законного представника потерпілого в судовому засіданні заявив клопотання про долучення до матеріалів справи про адміністративне правопорушення доказів, які мають відношення до даної справи про адміністративне правопорушення, при цьому надав можливість стороні захисту ознайомитись із долученими доказами, які в подальшому суддею були долучені до матеріалів справи про адміністративне правопорушення.

Щодо доказів наданих стороною захисту, а саме звукозапису розмови ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , то суддя вважає його неналежним, оскільки він не має жодного безпосереднього відношення до подій, які мали місце 08 серпня 2020 року.

Відповідно до положень ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність ОСОБА_1 суддя не встановила.

Враховуючи характер вчиненого правопорушення, особу ОСОБА_1 , який вперше притягується до адміністративної відповідальності, з метою виховання правопорушника та попередження наступних правопорушень, суддя дійшла висновку про накладення адміністративного стягнення у вигляді у вигляді штрафу, оскільки у сімї відсутній спільний бюджет і це не буде становити надмірний тягар на потерпілого від насильства.

Положеннями ст. 40-1 КУпАП передбачено, що у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується судовий збір особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення ставка судового збору встановлюється у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У судовому засіданні достовірно встановлено, ОСОБА_14 не відноситься до осіб, які підлягають звільненню від сплати судового збору, а відтак, з нього слід стягнути судовий збір за ухвалення постанови про накладення адмі ністративного стягнення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 3, 28 Конституції України, ст. 33, 173-2, 251, 283-285 КУпАП, суддя

постановила:

визнати ОСОБА_1 , винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) грн 00 к.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 420 (чотириста двадцять) грн 40 к. на користь держави.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що штраф має бути сплачений не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження постанови - не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

У разі несплати правопорушником штрафу у вищезазначений строк, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу та витрати на облік зазначених правопорушень.

Зобов`язати відділ державної виконавчої служби повідомити про виконання постанови шляхом повернення останньої на адресу суду з відміткою про її виконання.

Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня її винесення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.

Строк пред`явлення до виконання три місяці.

Суддя: В.Б. Левко