Справа № 467/765/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді Явіци І.В.

з участю секретаря судового засідання Сіваченко Ю.І.

особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1

уповноваженої особи, яка склала протокол про адміністративне правопорушення ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка справу про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Арбузинка, не працюючого, зареєстрований і фактично проживає за адресою : АДРЕСА_1 , протягом року до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП не притягувався,

за ч.1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ :

Із протоколу про адміністративне правопорушення ДПР18 №093432 від 06 липня 2020 року вбачається, що 06 липня 2020 року о 06 год. 35 хв. по вул. Київській, 69 в м. Корець ОСОБА_2 керував транспортним засобом марки ВАЗ - 1103, д/н НОМЕР_1 , маючи явні ознаки алкогольного сп`яніння, як то, запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів і мови та різка зміна забарвлення шкірного покрову.

Від проходження медичного огляду у медичному закладі ОСОБА_2 відмовився у присутності двох свідків, тим самим, як слідує із протоколу, він порушив вимоги п. 2.5. ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст. 130 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_2 обставини, відображені у протоколі про адміністративне правопорушення щодо часу та місця, а також факту керування ним указаним транспортним засобом визнав, проте, пояснив, що поліцейські не пропонували йому пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки за допомогою алкотестера, а відразу запитали чи згодний він пройти таких огляд в медичній установі.

Оскільки йому потрібно було відвезти товаришів на роботу, то він дійсно відмовився від проходження огляду в лікарні, після чого поліцейські склали даний протокол про адміністративне правопорушення.

ОСОБА_2 крім цього вказав, що його прав, як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, йому не роз`яснювали, пройти огляд на місці зупинки не пропонували, а склавши протокол, повернули посвідчення водія, не відсторонивши його від керування транспортним засобом.

До того ж, як вказав ОСОБА_2 , свідки, що вказані у протоколі, це його знайомі, із якими він працює, і того, що він відмовився від проходження огляду вони не чули, оскільки поліцейські позвали їх пізніше, вже як складали протокол.

ОСОБА_2 також пояснив, що напередодні випив приблизно літр пива, однак, на ранок, як виникла потреба сісти за кермо, він почував себе добре.

Оскільки його товариші також вживали спиртне напередодні ввечері, то в автомобілі мав місце запах алкоголю, який й виявили поліцейські.

Тож, суд, заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, дослідивши матеріали провадження у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, виходив із такого.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, ПДР України).

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України установлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно ж до пункту 2.5 наведених Правил водій повинен на вимогу працівника міліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Тож, розглядаючи провадження, суд ураховував, що за за статтею 245 КУпАП серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом, а орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи ( ст. 280 КУпАП).

Суд також бере до уваги, що згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому не слід забувати зміст рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року про те, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства, а перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі, вважає за необхідне вказати на таке.

Тож, системний аналіз змісту положень КУпАП у поєднанні із вказаною позицією КСУ та ЄСПЛ, що ураховується судом, з огляду на норми ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», свідчить, що у такого роду провадженнях належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, та інших обставин, які мають значення для неї, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Також доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КУпАП.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні рішення.

Сам же обов`язок щодо збирання доказів відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП, покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Та проаналізувавши усі наявні у цьому провадженні фактичні дані, як докази, які були надані у розпорядження суду уповноваженими особами, було установлено, що вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, не є доведеною із дотриманням стандарту доказування «поза розумним сумнівом», зокрема, через таке.

ЄСПЛ у своїх рішеннях указує, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

А для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність у її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Отже в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

З іншої сторони, надаючи оцінку протоколу про адміністративне правопорушення та доданих до нього доказів, суд звертає увагу на наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка є джерелом права в Україні, кожному гарантовано право на справедливий суд. За своєю структурою стаття 6 Конвенції в частині першій встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, пов`язаного з правами та обов`язками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.

Розглядаючи дану конкретну ситуацію і досліджуючи питання про розповсюдження гарантій статті 6 Конвенції на даний випадок, суд звертає увагу, що виходячи з прецедентної практики Європейського Суду з прав людини хоч і за національним законом ОСОБА_2 притягується до адміністративної відповідальності, йому пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні Європейським Судом, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме: з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання (пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Михайлова проти Російської Федерації»).

Зокрема, в даному випадку судом враховується, що адміністративне стягнення у виді штрафу разом з позбавленням права керування транспортним засобом, мають каральний і стримуючий характер.

Так, у рішенні ЄСПЛ «Енгель та інші проти Нідерландів» були визначені критерії, за наявності одного із них будь-яке правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за процедурою, визначеною національним законодавством для кримінальних правопорушень.

Такими критеріями є: «критерій національного права», який визначає те, що будь-яке протиправне діяння є злочином, якщо воно передбачене як злочин відповідним національним законодавством; «критерій кола адресатів», відповідно до якого правопорушення повинне розглядатись як кримінальне, якщо відповідальність за нього поширюється на невизначене коло осіб; «критерій мети та тяжкості наслідків» за змістом якого, вчинене правопорушення розглядається за природою кримінального злочину якщо санкція за його вчинення є достатньо суворою і передбачає елемент покарання. Зазначені положення знайшли в подальшому своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ, зокрема: «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Лучанінова проти України» та інших.

У той час, як аналіз диспозиції та санкції ч.1 ст. 130 КУпАП дає підстави стверджувати, що інкриміноване ОСОБА_2 правопорушення відповідає критерію кола адресатів та критерію мети та тяжкості наслідків.

Також суд зауважує, що в деяких інших справах проти України Європейський Суд розглядав питання про віднесення правопорушень передбачених КУпАП до «кримінального аспекту» в розумінні Конвенції, що з огляду на суворість передбаченого покарання не є незначним (див. пункт 33 рішення у справі «Гурепка проти України» (F 2)) та такі адміністративні провадження слід вважати по суті кримінальними і такими, що вимагають застосування всіх гарантій статті 6 Конвенції.

Наведені обставини свідчать, що адміністративне правопорушення, передбачене статтею 130 КУпАП, може бути віднесено до «кримінального обвинувачення» в розумінні статті 6 Конвенції із розповсюдженням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.

При цьому, слід відмітити, що процедура розгляду справ про адміністративні правопорушення не передбачає участі при судовому розгляді сторони обвинувачення, що може призвести до змішування ролі обвинувача і судді і тим самим дати підстави для законних сумнівів неупередженості суду, порушити принцип змагальності (наприклад пункти 75-79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Карелін проти Росії», пункт 54 справи «Озеров проти Росії», пункти 44-45 справи «Кривошапкін проти Росії»).

У зв`язку із чим суд не може самостійно перебирати на себе «функції обвинувачення» і відшукувати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, винуватість особи має доводитися саме в суді, що вимагає «обережності дій суду» при вирішені питання про тягар доказування в такій категорії справ.

Таким чином, в даній ситуації вимагається доведення того, що водій, будучи особою, яка керує транспортним засобом, відмовився від проходження медичного огляду у встановленому законом порядку, на підтвердження чого, як було зазначено вище, суду було надано, серед іншого, протокол про адміністративне правопорушення.

Тож, піддавши його аналізу на предмет належності і допустимості, а так само і відповідності вимогам закону, суд зазначає слідуюче.

Так, відповідальність за ч.1 ст. 130 КУпАП настає, серед іншого, у разі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Сама ж процедура такого огляду регламентована Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України, МОЗ України від 09.11.2015 року № 1452/735 ( далі - Інструкція ).

Відповідно до п. 2, 3 розділу І Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі - поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

Тож, згідно до норм даної Інструкції огляд на стан сп`яніння проводиться: 1) поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; 2) лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря - фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту), який пройшов спеціальну підготовку (тематичне удосконалення за відповідною програмою згідно з чинним законодавством).

Крім того, водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я. Огляд може також проводитися в

спеціально обладнаних пересувних пунктах (автомобілях), що належать закладам охорони здоров`я і відповідають установленим МОЗ вимогам. (п. 6 Порядку).

У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до ст. 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Аналогічні за своєю суттю положення містять і норми ч.2, 3 ст. 266 КУпАП.

Так, відповідно до ч.2 ст. 266 КУпАП огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, проводиться з використанням спеціальних технічних засобів поліцейським у присутності двох свідків.

За ч.3 ст. 266 КУпАП у разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

Тобто, порядок вчинення поліцейським дій щодо проведення огляду водія на стан сп`яніння чітко унормовано законодавством, як то, спочатку огляд провожиться на місці зупинки транспортного засобу і лише у разі відмови водія від проходження огляду на місці зупинки або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, останній направляється до медичного закладу з послідуючим складанням протоколу про адміністративне правопорушення у разі наявності законних на те підстав.

Проте, дотримання цієї процедури, незважаючи на ряд досліджених доказів, у тому числі й у їх сукупності, викликає певні сумніви у суду, оскільки дані протоколу про адміністративне правопорушення щодо цього питання є неповними.

Так, протокол містить відомості про те, що ОСОБА_2 відмовився від проходження медичного огляду в медичному закладі.

Натомість, будь яких даних про те, що він відмовився від проходження огляду на місці зупинки з використанням спеціальних технічних засобів, протокол у собі не містить.

А як указав суд вище, підставою для направлення водія для огляду до медичного закладу є його відмова від проходження такого огляду на місці зупинки або ж незгода із відповідними результатами.

Проте, як випливає із протоколу, установлений законом порядок огляду водія на стан алкогольного сп`яніння у цьому випадку дотримано не було, позаяк, у ньому не зафіксовано факту відмови водія від проходження огляду на місці зупинки за допомогою спеціального технічного засобу.

До того, відсутність відповідної пропозиції з боку уповноважених осіб підтверджується поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також шляхом аналізу відеозапису з нагрудної камери поліцейського, що переглянутий судом.

Суд же, у свою чергу, позбавлений можливості самостійно відредактовувати протокол із цього питання, адже ЄСПЛ у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016) розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення.

При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти неї обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Крім цього, судом було установлено, що протокол про адміністративне правопорушення, як доказ, отриманий внаслідок істотного порушення прав особи, що гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, права не свідчити проти себе.

Так, за правилом, установленим ч.4 ст. 256 КУпАП, при складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Але із протоколу достовірно не убачається факту роз`яснення ОСОБА_2 його прав, зокрема, передбачених ст. 268 КУпАП та 63 Конституції України.

Натомість, як вказав ОСОБА_2 в судовому засіданні ніяких прав йому при складанні протоколу та оформленні інших документів роз`яснено не було.

Таке підтверджується й шляхом перегляду судом відеозапису з нагрудної камери поліцейського, оскілки із нього не слідує факту роз`яснення ОСОБА_2 прав, принаймні, гарантованих ст. 63 Конституції України.

А недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд же зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права та порушення права на захист.

Тож, у цій ситуації суд констатує, що особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, не було роз`яснено її прав, як передбачених ст. 268 КУпАП, так і ст. 63 Конституції України, у тому числі й права на правову допомогу адвоката.

А пояснення ОСОБА_2 , що містяться у протоколі, були отримані без повідомлення про право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання.

Адже ЄСПЛ, який поширює стандарти застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ. 1950) на справи про адміністративні правопорушення, у своїх рішеннях, зокрема, у справах Ермі проти Італії (Hermi v. Italy) та Сейдович проти Італії (Sejdovic v. Italy), вказав, що перед тим, як можна буде сказати, що обвинувачений своєю поведінкою відмовився від важливого права, закріпленого ст. 6 Конвенцією, повинно бути доведено, що він міг обґрунтовано передбачити наслідки своїх дій.

А тому суд у такій ситуації протокол про адміністративне правопорушення не може визнати як допустимий доказ, ураховуючи ще й факт фіксації у ньому некоректного обвинувачення за ч.1 ст. 130 КУпАП за обставин, наведених судом вище.

А тим більше, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення за своєю правовою природою не є самостійними і беззаперечним доказом, позаяк, обставини, викладені в ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, і не викликали сумніви у суду.

Тому перейшовши до питання інших доказів, що були представлені перед судом, слід вказати на таке.

Статтею 40 цього Закону закріплено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Необхідно також вказати, що п. 3.5 розділу ІІІ Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відео реєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції НП України від 03.02.2016р. № 100 встановлює, що після активації нагрудної відеокамери (відео реєстратора) все спілкування повинно бути записане безперервно.

Включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення (п. 5 Роздліу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису затверджену Наказом Міністерства внутрішніх справ України18 грудня 2018 року № 1026).

ВС КАС у справі № 216/5226/16-а в постанові від 18.07.19 указав, що доказом порушення ПДР не може бути відеозапис з нагрудної камери поліцейського, якщо він не відображає відомостей про вчинення правопорушення, а лише містить процесуальну послідовність учинюванних процесуальних дій (винесення постанови, складання протоколу).

Однак, з наданого запису не можливо повноцінно спростувати доводи ОСОБА_2 , що вислове дні ним у суді, принаймні, у частині відсутності пропозиції пройти огляд на місці зупинки та не роз`яснення прав і, навпаки, пересвідчитись у доводах уповноваженої особи, яка склала протокол.

Відеозапис фактично не відображає відомостей про вчинення правопорушення, а лише містить процесуальну послідовність учинюванних процесуальних дій, що є не прийнятним у розрізі позиції ВС у справі № 216/5226/16-а.

Зокрема, відеозапис містить дані про те, що ОСОБА_2 , вже перебуваючи в службовому автомобілі, на пропозицію пройти огляд в медичному закладі відмовляється від цього.

Так як указано судом вище, відеозапис не відображає факту пропозиції пройти огляд на місці зупинки, а натомість засвідчує, що свідки, вказані у протоколі, не бачили самої відмови ОСОБА_2 від проходження огляду, адже їм повідомив про це поліцейський, підізвавши їх до службового автомобіля після того, як ОСОБА_2 , перебуваючи в його салоні, вже відмовився від проходження огляду в медичному закладі.

А тому говорити про те, що свідки, які вказані у протоколі, і надали письмові пояснення, були очевидцями правопорушення, не можна.

Відповідно, суд не може сприймати відеозапис як такий, що свідчить про наявність у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч1 ст. 130 КУпАП.

Щодо письмових пояснень свідків, доданих до протоколу, то суд відмічає наступне.

В судовому засіданні було з`ясовано, що свідками, які вказані у протоколі, є знайомі ОСОБА_2 , які працюють разом з ним, а також перебували у керованому ним автомобілі.

А це, на переконання суду, не може достовірно свідчити про їх об`єктивність.

Незважаючи на це свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надали письмові пояснення, із яких слідує, що ОСОБА_2 відмовився від проходження огляду як на місці зупинки, так і в медичному закладі.

Між тим, як вказав суд вище, переглянутий ним відеозапис не вказує на те, що свідки дійсно безпосередньо сприймали факт відмови ОСОБА_2 від проходження огляду, у тому числі й за допомогою технічного засобу «Drager», як те слідує із їх пояснень.

Тим більше, що суд не установив факту пропозиції пройти огляд на місці зупинки, у тому числі й з використанням засобу «Drager».

А КАС ВС в постанові від 29.04.2020 у справі № 161/5372/17 вказав, що обставини,які підтверджуються показаннями свідка, повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі, тоді вони можуть бути визнані судом достовірними та достатніми для висновку про винуватість особи в тому чи іншому адміністративному правопорушенні.

Як наслідок, з огляду на міркування викладені вище, суд не може покласти в основу обвинувачення пояснення вказаних свідків, оскільки їх пояснення у частині відмови від проходження огляду на місці зупинки не кореспондуються з іншими доказами, у тому числі й протоколом та відеозаписом.

Як наслідок, суд був позбавлений змоги здійснити перевірку обставин імовірного порушення ОСОБА_2 вимог п. 2.5 ПДР України шляхом аналізу відеозапису та письмових пояснень свідків, ураховуючи указівку водія на те, що вони ( ці письмові пояснення) не відповідають фактичних обставинам подій, а клопотань про виклик та допит цих свідків ніхто не заявляв.

Самі по собі направлення на огляд водія та акт огляду на стан сп`яніння не є достаніми доказами порушення водієм вимог п. 2.5 ПДР України.

До того ж, ці докази (акт та направлення) не свідчать про наявність складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, ані самі по собі, ані в сукупності з іншими доказами, позаяк, судом попередньо було установлено недотримання процедури огляду водія на стан сп`яніння через незастосування спеціального технічного засобу.

Стосовно ж рапорту поліцейського СРПП №3 Корецького ВП в Рівненській області від 06 липня 2020 року, то останній, поряд із тим, що має оцінюватись у сукупності з іншими доказами, сам по собі не може вважатись достатнім і достовірним, так як ВС у постанові від 15.04.2020 у справі № 489/4827/16-а зазначив, що свідчення поліцейських не можуть вважатись об`єктивними доказами у справі, оскільки такі особи є представниками суб`єкта владних повноважень, який виконує функції нагляду та контролю за безпекою дорожнього руху.

Тож, суд, оцінивши рапорт у цьому ракурсі, також дійшов висновку про можливість завершення розгляду провадження без допиту поліцейських, адже незалежно від характеру їх пояснень останні не можуть вважатись об`єктивними доказами у справі, оскільки поліцейські є представниками суб`єкта владних повноважень, який виконує функції нагляду та контролю за безпекою дорожнього руху.

А будь-яких інших доказів в ході судового розгляду, які вказували «поза розумним сумнівом» про порушення особою ПДР здобуто не було та суду не надано.

Стаття ж 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічного роду положення закріплено і у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Разом з тим, досліджені судом докази у цій справі є сумнівним, оскільки вони не випливають із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), а наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» ( рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»).

А розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у суду щодо винуватості особи після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості звинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати особу винною.

Позаяк, не дотримано установлену законом процедуру огляду водія на стан сп`яніння, а протокол про адміністративне правопорушення складений з порушенням прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, зокрема, не виключається дійсність допустимої норми алкоголю, за якої допускається керування транспортним засобом (0,2 проміле).

У той час, як Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

За таких обставин, враховуючи вище викладене суд вважає, що у діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, так як його вину не доведено належним чином, а фактично обґрунтовано на припущеннях із порушенням визначеного законом порядку, що є неприйнятим і суперечить нормам закону.

Водночас, за правилами п. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутністі події і складу адміністративного правопорушення.

У зв`язку з чим, дане провадження, з урахуванням вимог п. 1 ст. 247 КУпАП, підлягає закриттю, а судовий збір не підлягає стягненню з ОСОБА_2 .

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 221, 245, 247, 251, 252, 268, 272, 280, 321 Кодексу України про адміністративне правопорушення, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 за ч.1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрити на підставі п.1 ст.247 цього Кодексу у зв`язку з відсутністю у його діях складу цього адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя І.В. Явіца