Провадження № 3/711/101/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року м.Черкаси

Суддя Придніпровського районного суду м.Черкаси Михальченко Ю.В., розглянувши адміністративні матеріали, які надійшли з Подільського районного суду м.Києва про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН в матеріалах справи відсутній,

до адміністративної відповідальності зач.1 ст.130 КпАП України, -

ВСТАНОВИВ :

В провадженні Придніпровського районного суду м.Черкаси знаходяться адміністративні матеріали, які надійшли з Подільського районного суду м.Києва про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серія ДПР18 № 278836 23.11.2019 року о 16 год. 30 хв. в м.Києві, за адресою: вул.Межигірська, 82, ОСОБА_1 , керував транспортним засобом «Skoda Fabia», д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння: зіниці очей розширені та не реагують на світло, тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан сп`яніння водій відмовився у присутності двох свідків у встановленому законом порядку, чим порушив вимоги п.2.5, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Правопорушник ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв.

В матеріалах справи є дані про повідомлення про час та місце слухання справи, а тому суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності, у відповідності до вимог ст.268 КУпАП.

Адвокат Буджерак М.Р. в судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_1 вину у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП не визнає в повному обсязі. Так він дійсно 23.11.2019 року о 16 год. 30 хв. керував транспортним засобом «Skoda Fabia», д.н.з. НОМЕР_1 в м.Києві, по вул.Межигірська, 82 де був зупинений працівниками поліції. Останні, не пояснивши причину зупинки, одразу ж перевірки документів почали вимагати у нього проходження освідування на стан сп`яніння. Враховуючи, що він перебував в тверезому стані та був в чужому місті, то він спробував заперечити щодо їх доводів, проте від проходження освідування він не відмовлявся, проте працівники поліції не зважаючи ні на що склали відносно нього протокол саме за відмову. При складанні протоколу про адміністративне правопорушення відносно нього будь-яких свідків не було, про що свідчать прочерки в графі свідки в копії протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 278836 23.11.2019 року які видали на руки ОСОБА_1 . Про існування свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 йому стало відомо лише в суді при ознайомленні з матеріалами справи, що свідчить про порушення вимог ст..256 КУпАП допущених при складанні протоколу, а тому їх пояснення судом не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки вони не були очевидцями події. Також в протоколі про адміністративне правопорушення помилково вказано його адресу проживання, а саме в останньому зазначено: АДРЕСА_2 , хоча він проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Крім він, розуміючи всю відповідальність здійсненого та розуміючи наслідки вирішив само звернутися до Київської міської наркологічної лікарні «Соціотерапія» для проходження тесту на вміст наркотичних засобів в його організмі. Після здачі всіх необхідних аналізів йому було надано висновок, 009066 про те, що він 24.11.2019 року о 01:50 год. під час огляду перебував в тверезому стані і будь-яких наркотичних речовин в його організмі не виявлено. Як відомо, що наркотичні речовини виводяться з організму щонайменше за три дні, а тому можна зробити висновок, про те що і під час зупинки перебував в тверезому стані. Зважаючи на зазначені факти, просить суд закрити провадження відносно його довірителя ОСОБА_1 в зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення.

Заслухавши пояснення адвоката Буджерак М.Р., дослідивши матеріали справи, приходжу до наступних висновків.

Згідно зіст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані, зокрема, встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, показаннями технічних приладів та засобів, що мають функції відеозапису, тощо.

Відповідно до ст.ст.252, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно всебічно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з`ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень статті 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Заслухавши пояснення адвоката Буджерака М.Р., дослідивши письмові матеріали провадження суд приходить до висновку про недоведеність факту, що водій ОСОБА_1 23.11.2019 року близько 16:30 год. під час його зупинки працівниками поліції відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння.

Будь-яких свідків, які б підтвердили даний факт в судовому засіданні не встановлено.

Крім того, згідно копії протоколу серії ДПР 18 № 278836, який безпосередньо було вручено ОСОБА_4 працівниками поліції після його складання, в графі свідки зазначено прочерки, хоча в його оригіналі в зазначеній графі вказано свідками: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , що на думку суду свідчить, про те що на момент складання зазначених осіб на місці правопорушення не було.

Зазначені особи - свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на виклик суду в судове засідання не з`явилися, а тому допитати їх та встановити істину по справі не представилось можливим.

Інших доказів суду не надано.

Отже, повертаючись до обставин даної справи, Суд звертає увагу на те, що ч.1 ст.130 КУпАП, передбачає відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що в даному випадку інкримінується ОСОБА_4 .

Таким чином, в даній ситуації вимагається доведення того, що ОСОБА_4 будучи особою, яка керує транспортним засобом, після його зупинки працівниками поліції, відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, на підтвердження чого, суду було надано протокол про адміністративне правопорушення та пояснення свідків.

В даній ситуації на думку Суду в матеріалах справи не знайшло підтвердження того, що ОСОБА_4 перебував за кермом автомобіля та відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння.

Зокрема, як було зазначено вище, ОСОБА_4 повністю заперечив вчинення ним адміністративного правопорушення, а саме вказав, що він не відмовлявся пройти освідування на стан сп`яніння.

В такій ситуації протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належними доказами по даній справі в розумінні ст.251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійними беззаперечним доказом, а обставини викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у Суду.

Щодо пояснень свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , які додані до протоколу і які неодноразово в судові засідання за викликом Суду не з`являлися, Суд звертає увагу на положення пункту «d» частини третьої статті 6 Конвенції, яким кожному обвинуваченому гарантовано право допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.

В своїй прецедентній практиці даючи тлумачення Конвенції Європейський Суд неодноразово повторював, що з метою забезпечення змагальності процесу всі докази мають, як правило, подаватися у відкритому судовому засіданні у присутності обвинуваченого. Існують винятки з цього принципу, але вони не можуть призводити до порушення права на захист. За деяких обставин може виникнути потреба у використанні показань, отриманих на етапі розслідування. Якщо підсудному було надано достатню й належну можливість спростувати такі показання - при їх оголошенні або на пізнішому етапі провадження, - саме по собі їх прийняття як доказів не суперечитиме вимогам пункту 1 та підпункту «d» пункту 3 статті 6 Конвенції. Але з цього природно випливає, що в разі, якщо обвинувальний вирок виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, яку обвинувачений (підсудний) не мав можливості допитати особисто чи домогтися її допиту під час розслідування справи або судового розгляду, права сторони захисту виявляються обмеженими настільки, що передбачені статтею 6 Конвенції гарантії виявляються порушеними. Щодо показань свідків, допитати яких у присутності підсудного або його захисника виявилося неможливим, Європейський Суд зауважує, що пункт 1 статті 6 Конвенції, узятий у поєднанні з пунктом 3 статті 6 Конвенції, вимагає від Договірних Сторін ужити конкретних заходів для того, щоб підсудний мав можливість допитати свідків, які свідчать проти нього, чи домогтися їх допиту. Однак, якщо немає підстав звинувачувати органи влади в недостатньо старанних зусиллях із забезпечення підсудному можливості допитати відповідних свідків, відсутність цієї можливості як така не означає необхідності припинення кримінального переслідування. Водночас слід з надзвичайною обережністю ставитися до доказів, отриманих від свідка за обставин, що не давали змоги забезпечити право сторони на захист тією мірою, якою Конвенція завжди вимагає забезпечувати його. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не мала можливості спростувати (пункт 41 справи «ОСОБА_4 проти України»).

Як висновок Суд підкреслює, частини 1 і 3 (d) статті 6 Конвенції, як загальне правило вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечувати докази свідка обвинувачення і допитати його або під час надання останнім своїх показань, або пізніше. Обвинувачення не може ґрунтуватися виключно чи вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не може заперечити. Із цього випливає, що якщо засудження виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, допитати яку чи домогтися допиту якої підсудний не мав можливості ані під час досудового слідства, ані під час судового розгляду, права захисту виявляються обмеженими в тій мірі, що є несумісною з гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції (пункт 54 Рішення Європейського Суду у справі «Корнєв і Карпенко проти України»).

Так, відповідно до матеріалів справи пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , мають одне із вирішальних значень для встановлення вини ОСОБА_1 , при цьому дані пояснення свідків спростовуються поясненнями останнього, що потребувало перевірки пояснень свідків «обвинувачення» в судовому засіданні, але як і особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, так і Суд були позбавлені можливості зробити відповідну «перевірку».

З огляду на міркування викладені вище, Суд не може покласти в основу обвинувачення пояснення вказаного свідка, який не був допитаний в судовому засіданні і пояснення якого мають вирішальне значення по даній справі.

Наведені факти у відповідності до статті 62 Конституції України повинні тлумачитись судом на користь ОСОБА_1 і вони не дають змоги Суду однозначно оцінити дії останнього, як такі, що містять склад адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.

Суддя наголошує, що він не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Так, ч.1 ст.6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України»,ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справі «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011 р., заява № 16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.51 КпАП України стосовно заявниці, яка вчинила дрібну крадіжку на загальну суму 0,42 грн., ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції «з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням». Тим більше «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, санкція якої передбачає стягнення у вигляді штрафу у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік (тоді як за КК України мінімальний штраф становить тридцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Згідно з КпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (ч. 1,2 ст.7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245).

Діяння тільки тоді визнається адміністративним правопорушенням, коли воно містить всі ознаки його складу, відсутність хоча б однієї з них означає відсутність складу взагалі.

Об`єктивною складовою адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП є саме відмова від проходження огляду на стан сп`яніння, оскільки в ході судового розгляду суду не надано достатніх та допустимих доказів керування транспортним засобом ОСОБА_1 в стані наркотичного сп`яніння та відмова від проходження огляду на стан сп`яніння, то відсутня складова вищезазначеного правопорушення.

Згідно з п.1ст.247 КУпАП розпочате провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин суддя вважає, що відсутні докази на підтвердження складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП.

На підставі наведеного, ст.ст.130, 247, 283-287, 294 КУпАП, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст.130 ч.1 КУпАП закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя: Ю. В. Михальченко