Справа № 214/3709/20
3/214/1899/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 серпня 2020 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Євтушенка О.І., секретар судового засідання Єременко К.С., за участю: особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , потерпілої ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали, які надійшли від Саксаганського ВП Криворізького ВП ГУ НП в Дніпропетровській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), що народився в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, громадянина України, розлученого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, -

ВСТАНОВИВ:

20 травня 2020 року ОСОБА_1 за місцем мешкання по АДРЕСА_2 вчинив домашнє насильство економічного характеру відносно колишньої дружини ОСОБА_1 , а саме: змінив замки на вхідних дверях до спільного житла, на яке вона має передбачене законом право.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення не визнав, суду пояснив, що з ОСОБА_1 перебував у шлюбі з 2011 року, мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В 2014 році шлюб було розірвано за рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Два роки тому колишня дружина з дитиною переїхали проживати до іншого місця мешкання. Квартира АДРЕСА_3 була придбана ними як подружжям в 2011 році, право власності оформили в рівних частках по 1/2 частині кожному з подружжя. 20 травня 2020 року він дійсно змінив в квартирі замки після того, як ОСОБА_1 прийшла до їх спільної квартири, не змогла відкрити замок вхідних дверей, після чого зі сходової перегородки забрала все майно, в тому числі і те, що належало йому. Про ці події він дізнався від сусідів. Тому, змінивши замки, колишня дружина не має доступу до квартири за його відсутністю.

У подальшому в судові засідання ОСОБА_1 неодноразово викликався у встановленому законом порядку, однак не з`явився, причини неявки суду не відомі. Заяв про відкладення розгляду справи від нього на адресу суду не надходило. Постанова суду від 28 липня 2020 року про його привід не виконана, відомості про її виконання (рапорт тощо) до суду не надано.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в п.п.66-69 рішення у справі «Смірнова проти України», «…сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти повагу до інших учасників процесу та суду, вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи протягом розумного строку…».

Як встановлюють Бангалорські принципи поведінки суддів, схвалені резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року, об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Приймаючи до уваги, що судом вжито необхідних заходів для забезпечення участі ОСОБА_1 у судовому засіданні, справа призначалася до розгляду, порушник не з`явився до суду, клопотань про відкладення розгляду справи від останнього не надходило, причини його неявки до суду визнано неповажними, тому з метою дотримання розумного строку розгляду справи, забезпечення можливості своєчасного притягнення особи до відповідальності у випадку доведення її винуватості та уникнення безкарності, з урахуванням достатності обсягу наявних доказів, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 з урахуванням попередньо наданих ним пояснень.

Потерпіла ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 її колишній чоловік. Шлюб між ними розірвано в 2014 року. Їх спільний син залишився з нею. У спільній частковій власності вони мають квартиру АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 чинить їй перешкоди в користуванні квартирою, не дає можливості там проживати з дитиною, змінив замки на вхідних дверях, погрожує фізичною розправою. Такі дії ОСОБА_1 , які мають систематичний характер, вона розцінює як чинення домашнього насильства економічного характеру. В добровільному порядку на розподіл квартири він не погоджується.

Відповідно до ст.245 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є своєчасне, повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

В розумінні ст.280 КУпАП, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) зобов`язаний з`ясувати, зокрема, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Вимогами ст.252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Дослідивши матеріали справи, встановивши обставини, надавши оцінку доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, виходячи з наступного.

Як слідує зі ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління, і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з диспозицією ст.173-2 КУпАП, вчинення домашнього насильства це умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання чи настання фізичної чи психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ч.1 ст.173-2 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Під економічним насильством, відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», слід розуміти форму домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР18 №759880 від 01 червня 2020 року та долучених до нього матеріалів, у тому числі заяви потерпілої ОСОБА_1 та протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, або таке, що готується від 11 травня 2020 року, остання звернулася до поліції з проханням притягнути її колишнього чоловіка ОСОБА_1 до відповідальності, оскільки він не впускає її з дітьми до їх спільної квартири.

Як слідує з пояснень потерпілої ОСОБА_1 та особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , вони є колишнім подружжям, що також підтверджується рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 січня 2014 року про розірвання шлюбу, тобто в контексті ч.1 ст.1, ч.2 ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» вони є суб`єктами, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству, незалежно від факту їх спільного проживання, а відтак відповідно до диспозиції ст.173-2 КУпАП ОСОБА_1 є суб`єктом інкримінованого йому адміністративного правопорушення.

Дослідженням наданих потерпілою правовстановлюючих документів та витребуваних з КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (по 1/2 частці кожному) на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 29 квітня 2011 року. Право власності зареєстроване за ними в КП ДОР «Криворізьке БТІ», запис №214 в книзі 125П-214.

Судовим розглядом встановлено, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_1 мешкають окремо, однак питання володіння та користування належною їм на праві спільної власності квартирою не вирішено. Фактично ОСОБА_1 залишився мешкати в квартирі по АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 разом з їх спільною дитиною ОСОБА_4 та донькою від попередніх стосунків ОСОБА_5 мешкають за адресою: АДРЕСА_4 .

Присутній в судовому засіданні ОСОБА_1 фактично визнав факт заміни замків на вхідних дверях квартири по АДРЕСА_2 без відома та згоди ОСОБА_1 , співвласником якої вона є. Свої дії аргументував тим, що ОСОБА_1 забрала зі сходової клітки належне йому майно. Однак доказів в підтвердження цих обставин суду не зміг надати.

Присутня в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_1 вказувала, що з огляду на вчинення ОСОБА_1 дій, які полягають в обмеженні її доступу до квартири, вона позбавлена можливості там проживати з дітьми і володіти житлом, частка в якому належить їй.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Таким чином, під час судового розгляду обидві сторони конфлікту дали пояснення, які за своїм змістом не є взаємовиключаючими та свідчать про наявність між ними конфлікту стосовно користування та володіння житлом. Відтак, фактично склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУАП, а саме домашнє насильство економічного характеру, що включає умисне позбавлення житла, наявний в діях ОСОБА_1 .

Крім того, з протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 вбачається, що в ході складання протоколу можливість настання шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілій ОСОБА_1 в результаті обмеження її права на доступ до житла, встановлена булла, адже сам факт існування конфліктної ситуації між учасниками справи стосовно володіння житлом, доступ до якого потерпіла не має з вини ОСОБА_1 , свідчить про вчинення ним домашнього насильства економічного характеру свідомо, з прямим умислом в розумінні вимог ст.173-2 КУпАП та ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

З огляду на викладене, аналізуючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_1 вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП за фактом вчинення економічного насильства, що відповідно до Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству» є однією із форм домашнього насильства та виразилося в умисному позбавленні потерпілої можливості користуватися житлом, що підтверджується вищенаведеними доказами, тому доводи ОСОБА_1 про відсутність економічного насильства з його боку є необґрунтованими.

Обираючи вид і міру адміністративного стягнення, суд враховує особу ОСОБА_1 , який вину не визнав, раніше до адміністративної відповідальності не притягувався, не працює, від явок до суду ухилявся, тому вважає за необхідне застосувати відносно нього адміністративне стягнення у виді штрафу, яке відповідно до вимог ст.23 КУпАП суд вважає справедливим, достатнім і необхідним для запобігання вчиненню ним нових правопорушень.

Згідно зі ст.40-1 КУпАП, судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

Керуючись ст.ст.23, 24, 27, 33-35, 40-1, ч.1 ст.173-2, ст.ст.245, 268, 280, 283, п.1 ч.1 ст.284 КУпАП суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Визнати ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10 (десяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) грн. 00 коп. в дохід держави.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Постанова може бути оскаржена особою, щодо якої її винесено, захисником, потерпілою протягом 10 днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подається до Дніпровського апеляційного суду через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Суддя О.І. Євтушенко