ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 315/871/20 Головуючий в 1 інст. Ярош С.О.
Провадження №33/807/551/20 Доповідач в 2 інст. Дадашева С.В.
Категорія ч.1 ст. 172-6 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року місто Запоріжжя

Суд апеляційної інстанції у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду Дадашевої С.В., за участю прокурора Богдана С.І. розглянув в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , за апеляційною скаргою останньої на постанову Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 02 липня 2020 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у м.Красноперекопськ, АР Крим, зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, є депутатом міської ради Гуляйпільської об`єданої територіальної громади Запорізької області,

визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави у розмірі 420,40 грн.

Згідно з постановою суду, 25 квітня 2019 року ОСОБА_1 , в м.Гуляйполе Запорізької області, по вул.Шевченка, буд.15/2, будучи депутатом міської ради Гуляйпільської об`єднаної територіальної громади Запорізької області, згідно з п.«б» п.1 ч.1 ст. 3, ст.45 Закону України «Про запобігання корупції», є суб`єктом відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-6 КУпАП, зобов`язана відповідно до пункту 1 підпунктів "а" і "в" пункту 2 пункту 5 частини першої статті 3, статті 45 Закону України "Про запобігання корупції", до 1 квітня 2019 року подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2018 рік за формою, що визначається Національним агентством, несвоєчасно подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2018 рік, чим порушила вимоги ч.1 ст.45 Закону України «Про запобігання корупції».

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_1 просить постанову суду скасувати, а провадження в справі закрити. Також апелянт в апеляційній скарзі просить звільнити її від сплати судового збору, так як вона не отримує доходів, не отримує ніяких виплат, а ні з центра зайнятості, а ні від соціальних служб. Вона є матір`ю чотирьох дітей, наразі має на утриманні двох неповнолітніх дітей і одного студента, і її родина перебуває в складному матеріальному становищі.

В зміненій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказану постанову суду скасувати, прийняти нову постанову - про звільнення її від адміністративної відповідальності, та обмежитись усним зауваженням.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом не враховані її пояснення щодо відсутності в той період технічних засобів, а саме комп`ютера, чим були обмежено її можливості заповнити електронну декларацію, і вона мала шукати техзасіб самостійно. Апелянт зазначає, що розробники законодавства поклали зобов`язання на заповнення декларацій та не врахували подібних ситуацій, так як законом не передбачено в обов`язковому порядку мати техзасоби, тож варто було передбачити заповнення декларації в паперовому вигляді, що б врахувати права тих, в кого відсутні можливості забезпечити себе техзасобами.

Крім того, апелянт зазначає, що судом не прийняті до уваги її пояснення про те, вона відмовилась від ідентифікаційного номеру, що ідентифікація за символами і цифрами є приниженням її гідності та честі, а також порушує її права на свободу совісті як віруючої людини. Тож увійти до сайту без «електронного ключа» не було можливості, а за даними паспорту на сайт «не пропускало», а ІПН у неї відсутній. Тож вона мала витратити свій час задля виготовлення «електронного ключа» за допомогою паспортних даних в банківській установі. Нажаль це зайняло певний час. Згідно із вимогами ст.10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Але вона не мала прямого умислу на неподання декларації за 2018 рік. Були непереборні обставини, які виникли не з її вини. Її дії нікому не нанесли шкідливих наслідків. Після отримання нею «електронного ключа» вона подала декларацію, яка є у відкритому доступі.

Виходячи зі змісту ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка кореспондується з положеннями ст.32 Конституції України, примусове виконання обов`язку подачі в електронному виді декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з беззаперечним дотриманням нею положень ст.45 Закону України «Про запобігання корупції» за відсутності врегульованого питання на законодавчому рівні щодо альтернативи права вибору подачі такої декларації віруючою людиною, не відповідатиме легітимній меті та буде порушенням її прав і свобод, закріплених у Конституції України та в Конвенції.

Додатково апелянт звертає увагу на те, що діяльність депутата місцевої ради не передбачає будь-яких матеріальних винагород та заробітної плати. Навпаки, при здійсненні своєї громадської діяльності на добровільних засадах, вона несла певні витрати на поштові послуги, на придбання паперу, викопіювання, витрачаючи безоплатно свій час на роботу в комісіях та сесіях ради без будь-якої компенсації з боку ОМС. Тому, в її діяльності немає корупційної складової.

Заслухавши прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і вважав, що оскаржувана постанова суду є законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали справи та доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд доходить таких висновків.

Згідно з положеннями ст.245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Зі змісту ст.283 КУпАП вбачається, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення має бути законною, обґрунтованою та вмотивованою.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_1 інкримінованого їй правопорушення при викладених в оскаржуваній постанові обставинах ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах і є правильними.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні вищевказаного правопорушення підтверджується: відомостями, викладеними у протоколі про адміністративне правопорушення №289 від 12 червня 2020 року; копією витягу про результати виборів депутатів міської ради Гуляйпілської об`єднаної територіальної громади; копією витягу закріплення за територією Гуляйпільської об`єднаної територіальної громади; копією рішення №11 від 19 березня 2017 року Гуляйпільської міської ради Гуляйпільського району Запорізької області, роздруківкою послідовності дій користувачав реєстрі, копією витягу з Єдиного державного реєстру декларацій від 28 січня 2020 року.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані вірно за ч.1 ст.172-6 КУпАП.

Сам факт несвоєчасного подання декларації ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не оспорює, разом з цим, остання вказує на те, що були непереборні причини (зазначені в апеляційній скарзі), за яких вона не змогла вчасно подати декларацію.

Суд правильно вказав в оскаржуваній постанові, що причини несвоєчасного подання декларації, на які вказує ОСОБА_1 , не можуть бути визнані поважними, оскільки вони не обумовлені хворобою, перебуванням на лікуванні, стихійним лихом, технічними збоями офіційного веб-сайту Національного агентства з питань запобігання корупції, витребуванням відомостей, необхідних для внесення в декларацію, тощо.

Обставини, на які посилається апелянт, неможна розцінювати як такі, що об`єктивно унеможливлювали подання декларації у встановлений законом строк.

Разом з цим, на думку суду апеляційної інстанції, накладаючи на ОСОБА_1 адміністративне стягнення, суд неправильно обчислив строки, визначені у ст.38 КУпАП.

Так, суд обґрунтовано послався в своїй постанові від 02 липня 2020 року на положення ст.38 КУпАП в редакції, що діяла на момент вчинення правопорушення (станом на 25 квітня 2019 року), відповідно до частини 3 якої, адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.

Це узгоджується з положеннями ч.1 ст.8 КУпАП, відповідно до яких, особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

Проте, в подальшому постановою від 06 лютого 2020 року суд виправив описку в своїй постанові від 02 липня 2020 року та зазначив, що замість положень ч.3 ст.38 КУпАП (в попередній редакції) слід послатися на положення ч.4 ст.38 КУпАП (в чинній редакції), відповідно до якої, адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією може бути накладено протягом шести місяців з дня виявлення правопорушення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.

З такими висновками суду погодитись неможна з огляду на положення ч.1 ст.8 КУпАП, які кореспондуються з положеннями ст.58 Конституції України.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що днем виявлення правопорушення є дата складання вищевказаного протоколу про адміністративне правопорушення, тобто 12 червня 2020 року, з чим погодитись також неможна з огляду на таке.

Діючим законодавством чітко не визначено, що слід розуміти під виявленням правопорушення.

Згідно з вимогами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності. Про це ЄСПЛ зокрема зазначає у рішеннях «Єлоєв проти України» від 06 листопада 2008 року, «Фельдман проти України» від 08 квітня 2010 року, «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, тощо.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, з вимогою, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого питання, порушує вимогу «якості закону». В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосовувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Така правова позиція узгоджується зі ст.8 Конституції України, відповідно до якої, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно з матеріалами справи, перевірка щодо своєчасності подачі ОСОБА_1 декларації розпочата органами прокуратури задовго до дати складання вищевказаного протоколу.

Зокрема, до протоколу, окрім іншого, додана роздруківка з Єдиного державного реєстру декларацій за 28 січня 2020 року, згідно з якою ОСОБА_1 декларацію за 2018 рік подала 24 травня 2019 року.

З цього приводу слід зазначити, що з моменту оприлюднення вказаної декларації у Єдиному реєстрі декларацій на офіційному сайті НАЗК, відомості, що містяться в цій декларації, в т.ч. і щодо дати її подання, набули статусу загальнодоступних.

Як вбачається з матеріалів справи, перевірка відповідно до положень пункту 8 частини першої статті 11 Закону України «Про запобігання корупції» за фактом несвоєчасного подання ОСОБА_1 декларації НАЗК не проводилась.

Лише на початку 2020 року таку перевірку розпочато органами прокуратури.

При цьому, як зазначено вище, 28 січня 2020 року вже була здійснена роздруківка вказаної декларації з Єдиного державного реєстру декларацій (а.с.22-31).

Таким чином, навіть не приймаючи до уваги оприлюднення 24 травня 2019 року і загальнодоступність декларації ОСОБА_1 , станом на 28 січня 2020 року спеціально уповноважений суб`єкт у сфері протидії корупції (яким в т.ч. є органи прокуратури, згідно з положеннями ст.1 Закону України «Про запобігання корупції»), володів достатньою інформацію про вищевказане правопорушення.

Матеріали перевірки на 29 аркушах 04 лютого 2020 року направлені з прокуратури області до Департаменту стратегічних розслідувань Управління стратегічних розслідувань в Запорізькій області (далі - Департамент) для вирішення питання про складання протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.172-6 КУпАП та в той же день були отримані зазначеною установою.

Як вбачається з матеріалів справи, нових якихось даних, окрім тих, що зібрані прокуратурою, Департаментом не здобуто, та фактично на підставі наданих прокуратурою матеріалів складено вищевказаний протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 .

Отже, на думку суду апеляційної інстанції, на час надходження матеріалів до Департаменту на початку лютого 2020 року вищевказане правопорушення вже було виявлене.

Після цього відбувалась лише процедура погодження проекту протоколу між Департаментом та прокуратурою області.

Посилання у вищевказаному протоколі про адміністративне правопорушення на те, що датою виявлення правопорушення є дата складання протоколу - 12 червня 2020 року, оскільки саме в цей день посадовою особою органу Національної поліції надається оцінка зібраним доказам у їх сукупності (з чим погодився і суд першої інстанції), неможна вважати переконливими, оскільки такий підхід не узгоджується з принципом правової визначеності, який є невід`ємною складовою принципу верховенства права та елементом справедливого судочинства.

На переконання суду апеляційної інстанції, несвоєчасне проведення ефективної адміністративної перевірки та складання протоколу про адміністративне правопорушення не може бути підставою для штучного продовження строків, визначених у ст.38 КУпАП.

Такий висновок узгоджується і з правовою позицією, викладеною у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 25 травня 1998 року «Про практику розгляду судами справ про корупційні діяння та інші правопорушення, пов`язані з корупцією.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що на час складання протоколу про адміністративне правопорушення та тим більше на час розгляду справи судом першої інстанції строки, визначені у ч.3 ст.38 КУпАП (в редакції, що діяла на час вчинення правопорушення), вже закінчились, а висновки суду першої інстанції про протилежне є помилковими та суперечать матеріалам справи.

Таким чином, суд першої інстанції не з`ясував належним чином всіх обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, та наклав на ОСОБА_1 адміністративне стягнення після закінчення передбачених законом строків, що є істотним порушенням вимог законодавства про адміністративні правопорушення.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції, яка винесена 02 липня 2020 року за наслідками розгляду даної справи, не може бути визнана законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, як і постанова суду від 06 липня 2020 року про виправлення описки (оскільки вказана постанова є невід`ємною частиною оскаржуваної постанови).

Відповідно до вимог п.7 ч.1 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КУпАП.

Оскільки на час розгляду справи судом першої інстанції, відповідно і на час апеляційного розгляду, закінчились строки накладення адміністративного стягнення, передбачені ч.3 ст.38 КУпАП, суд апеляційної інстанції вважає, що провадження в справі підлягає закриттю.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 02 липня 2020 року по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.272-6 КУпАП та постанову цього суду по даній справі від 06 липня 2020 року про виправлення описки скасувати.

Провадження в справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 закрити на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП - у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи судом першої інстанції строків, передбачених ст.38 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду С.В. Дадашева

Дата документу Справа № 315/871/20