Справа № 235/6131/19
Провадження № 3в/235/28/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року Суддя Красноармійського міськрайонного суду Донецької області Корнєєва І.В., при секретарі Сапон Н.Ю. за участю заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури Хандога О.А., Скидана О.О.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами та скасування постанови Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 жовтня 2019 р. по матеріалам справи про адміністративне правопорушення, які надійшли з Управління захисту економіки в Донецькій області Департаменту захисту економіки Національної поліції в Донецькій області, у відношенні ОСОБА_1 за ч. 2 ст.172-6 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

20 листопада 2020 р. до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від ОСОБА_1 надійшла заява про перегляд за виключними обставинами та скасування постанови Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 жовтня 2019 р., згідно якої ОСОБА_1 зазначив , що 10 жовтня 2019 р. постановою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області його визнано винним за ч.2 ст. 172-6 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян , що складає 1700 грн. Ухвалою Донецького апеляційного суду від 11.11.2019 р. вищезазначене рішення залишено без змін. Відповідно до положень ч.2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції» (Закон № 1700) у разі суттєвої зміни у майновому стані суб`єкта декларування ,а саме отримання доходу, придбання майна або здійснення видатку на суму , що перевищує 50 прожиткових мінімумів , встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року ,зазначений суб`єкт у десятиденний строк з моменту отримання доходу , придбання майна або здійснення видатку зобов`язаний повідомити про це Національне агентство з питань запобігання корупції (НАЗК). Зазначена інформація вноситься до Єдиного державного реєстру декларацій осіб ,уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування ,та оприлюднюється на офіційному веб-сайті НАЗК. Однак рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону № 1700,Кримінального кодексу України № 13-рп/2020 від 27.10.2020 р. ,визнано такою , що не відповідає конституції України (є неконституційною) ч.2 ст. 52 Закону № 1700 .Зазначені положення Закону № 1700 втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення , тобто з 27.10.2020 р. Тобто норма за неналежне виконання ,якої його притягнуто до відповідальності за ч.2 ст. 172-6 КУпАП ,визнана такою , що не відповідає Конституції України та втратила чинність. З огляду на те, що положення ч.2 ст. 52 Закону № 1700 безпосередньо застосовувалися судом під час розгляду зазначеної справи , оскільки саме за порушення положень цієї норми його притягнуто до відповідальності , проте визнання цієї норми неконституційною впливає на суть прийнятого рішення та є підставою для перегляду постанови Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10.10.2019 р. (справа № 235/6131/19) в якості виключної обставини .Негативні наслідки порушення Конституції України не будуть адекватно усунені тільки констатацією невідповідності положень нормативного акта Конституції і не можуть бути виправлені в інший спосіб , окрім як за допомогою повторного судового провадження .Держава має забезпечити ефективне поновлення прав через можливість повторного розгляду справи , під час якого суд загальної юрисдикції , зважаючи на рішення Конституційного Суду України , повинен переглянути судове рішення ,яке ґрунтувалося на неконституційних положеннях закону ,відповідно до закону ,який узгоджується з Конституцією (або без застосування закону ,який з Конституцією не узгоджується),та на основі юридичної позиції Конституційного Суду України. Такий підхід повністю узгоджується з принципом належного урядування . У справі «Лелас проти Хорватії» (заява № 55555/08) ЄСПЛ зазначив , що держава,чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур , не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків ; ризик будь-якої помилки , зробленої органами державної влади , повинна нести держава ,а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу . Перегляд судових рішень ,які ухвалені на підставі положень закону ,визнаних неконституційними (конституційними) є одним із проявів «відповідальності» держави та відповідального публічного урядування. У такий спосіб держава виконує свій обов`язок поновити права ,які вона сама й порушила ,ухваливши акт ,який став об`єктом судового конституційного контролю і визнаний неконституційним. Гарантуючи таке право особи ,законодавець мав на меті забезпечити поновлення порушеного права особи внаслідок застосування у її справі положень закону ,які не відповідають Конституції України. Відповідно до ч.1 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади , органів місцевого самоврядування , посадових і службових осіб. Тобто на суди покладено обов`язок приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності у законі спеціального положення про судовий захист. Названа норма Конституції України відповідає зобов`язанням України ,які виникли , зокрема ,у зв`язку з ратифікацією Україною Міжнародного пакту про громадянські та політичні права,Конвенції про захист прав та основних свобод людини (Рим,1950 рік), що згідно зі ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України. На це вказується також у Рушенні Конституційного Суду України від 25.12.1997 № 9-зп , згідно з яким відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв,скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства , є порушенням права на судових захист ,яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене. Відповідні рішення Конституційного Суду України констатують можливість перегляду та оскарження судових рішень у всіх випадках ,крім тих ,коли закон містить пряму і конкретну заборону на такий перегляд та оскарження. Рішенням Європейського суду з прав людини від 1976 року у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» суд закріпив висновки , що для цілей Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод , поняття « кримінальне обвинувачення» має автономне значення ,а не обмежується лише кваліфікацією «криміналу» згідно з національним законодавством ,встановивши окремі критерії для визначення поняття «кримінальне обвинувачення» -так звані «критерії Енгеля»:-критерій національного права , тобто чи підпадає певне противоправне діяння під ознаки злочину згідно з національними нормами відповідної держави. Цей критерій є «не більше ніж відправною точкою»,а отримані таким чином відомості мають лише формальну цінність;- критерій кола адресатів , тобто якщо відповідальність поширюється на невизначене коло осіб , то правопорушення підлягає кваліфікації як кримінальне;-критерій мети та тяжкості наслідків : у разі,якщо у санкції наявний саме елемент покарання ,а передбачені санкції є достатньо суворими ,скоєне правопорушення розглядається за природою кримінального злочину .Застосування згаданих критеріїв для оцінки кваліфікації порушення /обвинувачення як «кримінального» має на меті встановити наявність для особи додаткових гарантій , передбачених Конвенцією та задля невиконання яких (спрощення процедури до притягнення до відповідальності тощо) державою застосовано інший порядок ,аніж встановлений кримінальним та кримінально-процесуальним законом. Відповідно до практики ЄСПЛ («Лутц проти Німеччини»,»Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України»,»Лучанінова проти України» та інші справи) у контексті застосування до проваджень у справах про адміністративні правопорушення «критеріїв Енгеля » зазначає , що значну роль у розширенні сфери застосування п.2 си.6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті -«кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубець проти Словаччини» представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок ,а не про кримінальне звинувачення , і, отже ст.6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача , хоча і визнав , що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння ,за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина ,на думку Суду, не має великого значення , так само як і те,який державний орган розглядав справу. Аналізуючи крізь призму «критеріїв Енгеля» негативні наслідки у разі притягнення до відповідальності за вчинення правопорушень , пов`язаних з корупцією ,передбачених ч.2 ст. 172-6 КУпАП, зауважує, що за наведеними критеріями мають застосовуватись правила та гарантії ,визначені у якості обов"язкових до дотримання у провадженнях по кримінальним обвинуваченням. Зокрема ,аналіз диспозиції та санкції ч.2 ст. 172-6 КУпАП дає підстави стверджувати те, що це правопорушення відповідає критерію кола адресатів та критерію мети та тяжкості наслідків. Такі висновки ґрунтуються на суворості стягнення/ покарання за вчинення таких діянь ,за змістом та розміром тотожні кримінальному покаранню у вигляді штрафу, а так само іншими негативними наслідками , передбаченими профільними законами «Про державну службу », «Про запобігання корупції»,»Про прокуратуру » тощо (як приклад ,заборона особі,яку притягнуто до відповідальності за правопорушення , пов`язані з корупцією, займати посади державної служби протягом трьох років з дня притягнення до відповідальності),які за своїм змістом тотожні окремим кримінальним покаранням ( позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю) та окремим кримінально-правовим наслідкам (судимість). Наведе вказує на те , що при розгляді зазначеного вище правопорушення повинні застосовуватись принципи кримінального судочинства. Так адміністративний штраф за ч.2 ст.172-6 КУпАП в розмірі 1700 грн. сплачено заявником 15 листопада 2019 р..Тобто ,відповідно до ст. 39 КУпАП станом на 16.11.2020 р. заявник вважається таким , що не був підданий адміністративному стягненню. Проте відомості про притягнення заявника до адміністративної відповідальності занесено до Єдиного державного реєстру осіб ,які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення відповідно до вимог ст. 59 Закону України «Про запобігання корупції». Рішенням НАЗК від 09.02.2018 р. № 166 затверджено Положення про Єдиний державний реєстр осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення відомостей про цих осіб ,є ухвала суду про скасування вироку ,винесення виправдувального вироку ,відновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ,скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення , розпорядчого документа про накладення дисциплінарного стягнення .Перелік підстав для вилучення з Реєстру відомостей про особу є вичерпним. На сьогоднішній момент притягнення заявника до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 172-6 КУпАП продовжує мати негативні наслідки (заборона займатися певною діяльністю , обіймати певні посади).Таким чином рішення Красноармійського міськрайонного суду від 10.10.2020 р. досі перебуває на виконанні. За таких обставин провадження у справах про адміністративне правопорушення , передбачене ч.2 ст. 172-6 КУпАП вважається кримінальним у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до нього мають застосовуватися норми кримінального процесуального законодавства ,які передбачають перегляд рішення за виключними обставинами та містять перелік даних обставин. Відповідно до положень ст.ст.459 та 460 КПК України судові рішення , що набрали законної сили ,можуть бути переглянуті за виключними обставинами за відповідною заявою учасників судового провадження . Відповідно до п.1 ч.5 ст. 461 КПК України заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами може бути подано протягом тридцяти днів із дня офіційного оприлюднення рішення Конституційного Суду України ,яким встановлено неконституційність закону,іншого правового акту чи їх окремого положення ,застосованого судом при вирішенні справи. Заявник вважає, що визнання неконституційною норми ,за порушення якої його притягнуто до відповідальності , є виключною обставиною ,а з урахуванням «кримінальної » суті названого правопорушення , заява про перегляд постанови Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10.10.2019 р. має розглядатись судом із застосуванням положень кримінального процесуального законодавства. Заявник ОСОБА_1 просить скасувати постанову Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10.10.2019 р. ,якою його визнано винним за ч.2 ст. 172-6 КУпАП та накладене адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян , що складає 1700 грн, провадження по справі закрити на підставі п.6 ч.1 ст. 247 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 просив заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами задовольнити, додатково зазначивши , що правовідносини по адміністративній справі тривають , він сплатив штраф 1700 грн., але законодавством України встановлені обмеження для осіб, які притягнуті за даною статтею КУпАП до адміністративної відповідальності, та вони не можуть бути прийняті на роботу на держслужбу 3 роки , в прокуратуру зовсім. Вважає, що ретроспективна дія рішення Конституційного Суду України № 13-рп/2020 від 27.10.2020 р.,яка поліпшує його становище , у даному випадку підлягає застосуванню. Крім того , ним надано актуальну практику по аналогічній справі ,а саме постанову Димитровського міського суду Донецької області ,якою закрито провадження відносно судді Красноармійського міськрайонного суду ОСОБА_2 за ч.2 ст.172-6 КУпАП на підставі рішення Конституційного Суду України № 13-рп/2020 від 27.10.2020 р.

Заступник керівника Красноармійської місцевої прокуратури Хандога О.А.,яка дії на підставі довіреності керівника Красноармійської місцевої прокуратури Щепіхіна О., заперечувала проти задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Красноармійського міськрайонного суд від 10.10.2019 р. , зазначивши , що сам заявник у заяві зазначає , що положення ч.2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції» згідно рішення Конституційного Суду України № 13-рп/2020 від 27.10.2020 р. , яким визнано такою , що не відповідає конституції України (є неконституційною) ч.2 ст. 52 вказаного Закону ,втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення , тобто з 27.10.2020 р. Відповідно до рішення Великої палати Верховного суду від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19, провадження № 13-76зво20 визначено , що рішення КСУ поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення. Встановлена КСУ неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням. У тексті рішення Конституційного Суду України відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. У рішенні КСУ вказано про те, що положення ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції » від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII ,втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. На день прийняття Красноармійським міськрайонном судом Донецької області постанови від 10 жовтня 2019 р. та Донецьким апеляційним судом постанови від 11 листопада 2019 року, норма ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції» ,не була визнана неконституційною. На підставі викладеного , вважає, що заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , прокурора, дослідивши матеріали заяви ОСОБА_1 та долучені до неї додатки ,а також матеріали справи про адміністративне правопорушення, суддя приходить до наступних висновків.

Постановою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 жовтня 2019 р. ОСОБА_1 визнано винним за ч.2 ст. 172-6 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян , що складає 1700 грн. Постановою Донецького апеляційного суду від 11.11.2019 р. вищезазначена постанова суду залишена без змін.

Суд зазначає, що Кодекс України про адміністративні правопорушення є єдиним кодифікованим актом, який регулює питання судового розгляду справи та не містить положень ,які б регулювали перегляд постанов по справі про адміністративне правопорушення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до ч. 2 ст. 63 Конституції України підозрюваному, обвинуваченому і підсудному

гарантується право на захист. Однією із найефективніших форм правового захисту прав громадянина є судовий захист. Право на захист у судовому порядку є конституційним і не вимагає додаткового закріплення в інших нормативно-правових актах.

Так, стаття 55 Конституції України містить норму, що встановлює право кожного: звертатися до суду для оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини; після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна та будь-якими, незабороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних

Відповідно до ст. 2 КУпАП зазначено, що законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Право на перегляд судових рішень за виключними обставинами належно не врегульовано Кодексом України про адміністративні правопорушення, як і не передбачено положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення прямої заборони перегляду постанов за виключними обставинами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, провадження у справах про адміністративне правопорушення, вважається кримінальним у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рішення Європейського суду з прав людини від 30.10.2014 року у справі «Швидка проти України»).

З огляду на викладене вище та приймаючи до уваги норми прямої дії Конституції України, положення національного законодавства, а також міжнародно-правові договори та рішення Європейського суду з прав людини, які є частиною національного законодавства і джерелом права, суддя приходить до висновку, що реалізація права на судовий захист, шляхом подання заяви про перегляд рішення у даній справі підлягає регулюванню за аналогією закону.

Оскільки, провадження у справах про адміністративне правопорушення вважається кримінальним до нього застосовуються норми Кримінального процесуального кодексу України, які передбачають перегляд рішення за нововиявленими обставинами та містять перелік даних обставин.

Відповідно до ст. 461 КК України заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами може бути подано ,зокрема з підстави, визначеної пунктом 1 частини третьої статті 459 цього Кодексу, - протягом тридцяти днів із дня офіційного оприлюднення відповідного рішення Конституційного Суду України;

Відповідно до ст. 463 КК України заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами подається до суду тієї інстанції, який першим допустив помилку внаслідок незнання про існування таких обставин, крім випадку, передбаченого частиною третьою цієї статті.

Відповідно до ст. 467 КК України суд має право скасувати вирок чи ухвалу і ухвалити новий вирок чи постановити ухвалу або залишити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами без задоволення.

Обґрунтовуючи вимоги, заявник ОСОБА_1 просить застосувати аналогію права, посилаючись при цьому на практику ЄСПЛ і переглянути вищезазначену постанову суду.

Виключною обставиною заявник ОСОБА_1 вважає Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року від № 13-р/2020 у справі за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України „Про запобігання корупції, Кримінального кодексу України (справа № 1-24/2020(393/20).

Суд зазначає , що згідно з резолютивною частиною рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року від № 13-р/2020 у справі за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України „Про запобігання корупції, Кримінального кодексу України (справа № 1-24/2020(393/20). визнано неконституційними пункти 6, 8 частини першої статті 11, пункти 1, 2, 6-10-1, 12, 12-1 частини першої, частини другу - п`яту статті 12, частину другу статті 13, частину другу статті 13-1, статтю 35, абзаци другий, третій частини першої статті 47, статті 48-51, частини другу, третю статті 52, статтю 65 Закону України „Про запобігання корупції від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII зі змінами; статтю 366-1 Кримінального кодексу України, та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення КСУ цього рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічне положення міститься у ст. 91 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України». Окрім цього у ст. 97 цього Закону визначено, що КСУ у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Рішенням КСУ у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 150 Конституції України, а також ч. 2 ст. 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа № 1-31/2000) визначено, що рішення КСУ мають пряму дію.

Таким чином, аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення КСУ має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення КСУ.

Тобто рішення КСУ поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена КСУ неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням (п. 9.9 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року у справі № 922/1391/18).

У тексті рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року від № 13-р/2020 відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість у резолютивній частині цього рішення чітко вказано про те, що положення ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції » від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII ,втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Суд зазначає, що на день прийняття Красноармійським міськрайонном судом Донецької області постанови від 10 жовтня 2019 р. та Донецьким апеляційним судом постанови від 11 листопада 2019 р. норма ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII , щодо зобов`язання суб`єкта декларування у десятиденний строк з моменту отримання доходу або придбання майна письмово повідомити про це Національне агентство у разі суттєвої зміни у майновому стані суб`єкта декларування, а саме отримання ним доходу, придбання майна на суму, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року ,не була визнана неконституційною.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КПК процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Постанову Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, яку просить переглянути за виключними обставинами заявник, прийнято 10 жовтня 2019 року. На момент її прийняття суд застосував чинні норми Кодексу України про адміністративні правопорушення та ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції»

Натомість, рішенням Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 р. у справі за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону № 1700,Кримінального кодексу України № 13-рп/2020 від 27.10.2020 р. ,визнано такою , що не відповідає конституції України (є неконституційною) ч.2 ст. 52 Закону № 1700 та зазначені положення Закону № 1700 втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення , тобто з 27.10.2020 р.

Тобто ,на момент ухвалення вищезазначеного рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 р. адміністративно -процесуальні відносини у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності вже припинилися. А це означає, що дія рішення КСУ не може поширюватися на ці правовідносини, оскільки вони виникли і закінчилися до його ухвалення.

Позиція суду кореспондується з позицією Великої палати Верховного суду від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19, провадження № 13-76зво20, по якому суд з цих же підстав відмовив у задоволенні заяви про перегляд ухвали Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 25 жовтня 2019 року за виключними обставинами.

Суддя не може прийняти посилання заявника ОСОБА_1 на актуальну практику розгляду аналогічних справ ,а саме,постанови Димитровського міського суду Донецької області ,якою закрито провадження відносно судді Красноармійського міськрайонного суду ОСОБА_2 за ч.2 ст.172-6 КУпАП на підставі рішення Конституційного Суду України № 13-рп/2020 від 27.10.2020 р., бо згідно постанови цього суду адміністративно-процесуальні відносини були наявні , справа знаходилася на розгляді суду , внаслідок чого судом закрито провадження у зв`язку з визнанням Конституційним Судом України неконституційним вищевказаних норм Закону України «Про запобігання корупції».

У випадку зі ОСОБА_1 постанова Красноармійського міськрайонного суду про притягнення до адміністративної відповідальності була винесена 10.10.2019 р. , оскаржена заявником до Донецького апеляційного суду , постановою цього суду від 11.11.2019 р. постанова суду від 10.10.2019 р. залишена без змін , заявником штраф сплачено 15.11.2019 р. , тобто постанова суду від 10.10.2019 р. виконана та адміністративно-процесуальні відносини припинилися.

Відносно доводів заявника про те, що відносно діють обмеження відповідно до ст. 59 Закону України «Про запобігання корупції» у зв`язку з внесенням даних про заявника до Єдиного державного реєстру осіб ,які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення відповідно до вимог ст. 59 Закону України «Про запобігання корупції», що перешкоджає його працевлаштуванню , суддя зазначає , що норми ст. 59 Закону України «Про запобігання корупції» не визнані неконституційними жодним рішенням Конституційного Суду України.

Крім того , сама по собі наявність даних заявника у вищевказаному Реєстрі не є підставою для скасування постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності.

Суддя також зазначає, що Законом України «Про запобігання корупції» не створюються права та не покладаються обов`язки на осіб , відомості щодо яких внесені до Реєстру.

Суддя зазначає, що відповідно до ст. 39 КУпАП якщо особа , піддана адміністративному стягненню , протягом року з дня закінчення виконання стягнення ,не вчинила нового адміністративного правопорушення , то ця особа вважається такою , що не була піддана адміністративному стягненню. Нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення та нормами Кримінального процесуального Кодексу не передбачено регулювання порядку формування ,ведення Єдиного державного реєстру осіб ,які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення та виключення відомостей з вказаного реєстру даних про осіб.

Крім того , суддя зазначає, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року (N 3236/03) у справі "Пономарьов проти України", жодна із сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язково рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її рішення.

На підставі викладеного , суддя приходить до висновку про відсутність правових підстав для скасування постанови Красноармійського міськрайонного суду від 10.10.2019 р.,внаслідок чого заява ОСОБА_1 про скасування вказаної постанови за виключними обставинами підлягає залишенню без задоволення.

Враховуючи , що КУпАП взагалі не передбачено перегляд справи за виключними обставинами , але вказана заява ОСОБА_1 була розглянута за аналогією норм права КПК України, тому суддя приходить до висновку , що вказана постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку відповідно аналогії норм права , а саме ст. 467 КПК України

Керуючись ст.9,55,64,152 Конституції України ст.ст.172-6 ч. 2, 283-284 КУпАП, ст. 459-467 КПК України , суддя

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування постанови Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 жовтня 2019 р. по матеріалам справи про адміністративне правопорушення, які надійшли з Управління захисту економіки в Донецькій області Департаменту захисту економіки Національної поліції в Донецькій області, у відношенні ОСОБА_1 за ч. 2 ст.172-6 КУпАП, відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного суду через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови.

Повний текст постанови оголошений 23 грудня 2020 р. о 16.30 год.

Суддя :