Справа № 149/1367/20
Провадження № 33/801/795/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олійник І. В.
Доповідач: Оніщук В. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року м. Вінниця

Суддя Вінницького апеляційного суду Оніщук В.В., за участю секретаря судового засідання Богацької О.М., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 25 вересня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и в :

Постановою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 25 вересня 2020 року визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн. на користь держави.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 420,20 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.07.2020 року о 06:15 год. в м. Хмільник по проспекту Свободи гр. ОСОБА_1 передав керування транспортним засобом марки "ВАЗ 2109", д.н.з. НОМЕР_1 водію ОСОБА_2 , який керував вказаним транспортним засобом перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, чим ОСОБА_1 допустив порушення пп. "г" п. 2.9 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись із вказаною постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність на необгрунтованість постанови суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактично встановленим обставинам справи, просив постанову Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 25 вересня 2020 року про визнання ОСОБА_1 винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП скасувати, провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

В апеляційній скарзі зазначено, що судом першої інстанції не було встановлено достатніх доказів вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а відтак відсутні підстави для застосування заходів адміністративного впливу, при цьому матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження факту, що на момент передачі керування транспортним засобом гр. ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було відомо про стан його сп`яніння.

При цьому, скаржник стверджує про те, що передача транспортного засобу відбулась шляхом повідомлення ним по телефону про місцезнаходження автомобіля та ключів до нього.

Припущенням та помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 сідаючи в автомобіль, за зовнішніми ознаками повинен був виявити стан сп`яніння ОСОБА_2 . Окрім того, транспортний засіб був переданий гр. ОСОБА_2 задовго до його зупинки та у спосіб, який унеможливлював оцінку його стану.

Суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що від місця посадки ОСОБА_1 в транспортний засіб до місця зупинки, автомобіль подолав незначну відстань, а саме близько 300 400 метрів.

Також, скаржником вказано, що працівниками поліції ОСОБА_1 , у порушення вимог статті 256 КУпАП, не роз`яснювались його права та обов`язки.

Заслухавши пояснення особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, який просить задовольнити апеляційну скаргу з викладених у ній підстав та закрити провадження у справі, доводи його захисника, проаналізувавши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи і дослідивши обставини справи, апеляційний суд прийшов до таких висновків.

Згідно вимог ст. 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення в першу чергу зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, а також чи винна дана особа в його вчиненні і чи підлягає вона адміністративній відповідальності, і лише після цього вирішувати питання про можливість накладення адміністративного стягнення.

Положеннями ч. 7 ст. 294 КУпАП передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Згідно зі статтею 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. (ст. 252 КУпАП).

В результаті дослідження матеріалів справи в ході апеляційного розгляду встановлено такі обставини.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №464573, 04.07.2020 о 06:15 год. в м. Хмільник по пр-ту Свободи гр. ОСОБА_1 передав керування транспортним засобом марки "ВАЗ 2109", д.н.з. НОМЕР_1 водію ОСОБА_2 , який керував вказаним автомобілем перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, чим ОСОБА_1 порушив пп. "г" п. 2.9 Правил дорожнього руху.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 власником автомобіля марки «ВАЗ», моделі «2109», д.н.з. НОМЕР_1 є ОСОБА_1 .

Як вбачається з чеку приладу «Драгер», тест №2259 від 04 липня 2020 року, 04 липня 2020 року о 06:23 год. гр. ОСОБА_2 перебував у стані алкогольного сп`яніння, результат тесту 1,32 %.

Факт перебування гр. ОСОБА_2 у стані алкогольного сп`яніння також підтверджується копією протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №215292 від 04.07.2020, що міститься в матеріалах справи та відеозаписом з нагрудної камери працівника поліції, долученим до матеріалів справи та дослідженим судом першої інстанції.

Із вказаного відеозапису також слідує, що ОСОБА_1 не заперечує стосовно того, що він перебував у автомобілі марки "ВАЗ 2109", д.н.з. НОМЕР_1 під час керування ним водієм - гр. ОСОБА_2 ..

Пункт 1.3 ПДР України передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

В пункті 1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно п. 2.9. «г» Правил дорожнього руху водієві забороняється передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у хворобливому стані.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов до переконання про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням наведених обставин, доводи апеляційної скарги стосовно відсутності належних доказів вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, зокрема, факту передачі керування транспортним засобом гр. ОСОБА_2 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння, є безпідставними та необґрунтованими.

Щодо викладеного в апеляційній скарзі посилання на те, що передача ОСОБА_1 транспортного засобу ОСОБА_2 відбулась шляхом повідомлення останнього по телефону про місцезнаходження автомобіля та ключів до нього, то дане посилання до уваги не приймається, оскільки крім тверджень самого ОСОБА_1 воно не підтверджено будь-якими іншими доказами, при цьому ОСОБА_1 особисто перебував у автомобілі, за кермом якого був ОСОБА_2 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння і з наявного в матеріалах справи відеозапису видно, що ОСОБА_1 після зупинки автомобіля працівниками поліції у своїх поясненнях взагалі заперечував факт передачі будь-кому належного йому автомобіля.

Твердження ОСОБА_1 про те, що йому не було відомо про стан сп`яніння ОСОБА_2 також не може бути прийняте до уваги, оскільки як вбачається з чеку приладу «Драгер» від 04 липня 2020 року, гр. ОСОБА_2 перебував у стані алкогольного сп`яніння, результат тесту 1,32%, що як вірно зазначено судом першої інстанції, значно перевищує допустиму норму 0,2 проміле та відповідно проявляється певними зовнішніми ознаками, які не міг залишити поза увагою ОСОБА_1 перебуваючи в автомобілі.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що від місця посадки ОСОБА_1 в транспортний засіб до місця зупинки, автомобіль подолав відстань близько 300 400 метрів, то дані доводи не підтверджені будь-якими доказами і відповідно до уваги не приймаються, при цьому навіть у випадку короткостроковості спільної поїздки у автомобілі, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості оцінити стан ОСОБА_2 ..

Факт передачі транспортного засобу для керування особі, яка перебуває в стані сп`яніння не може ставитися в залежність від тривалості руху транспортного засобу.

Що стосується викладених у апеляційній скарзі тверджень про те, що працівниками поліції не було роз`яснено ОСОБА_1 його права, то як вбачається з матеріалів справи, що останній відмовився від підпису протоколу про адміністративне правопорушення, яким передбачено роз`яснення прав та обов`язків, при цьому дана обставина не спростовує висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що відповідальність за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції (частина 1 статті 130 КУпАП) настає за умови, що тому, хто це робить, відомо про такий стан.

З урахуванням встановлених у справі обставин, судом першої інстанції зроблено висновок про те, що ОСОБА_1 було відомо про стан сп`яніння особи, якому він передав транспортний засіб для керування.

Таким чином, наявні у матеріалах справи докази, які проаналізовані в оскаржуваній постанові, повністю підтверджують правильність висновків суду першої інстанції про доведеність вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначено, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. За результатами розгляду вказаної справи, Суд не встановив порушень прав заявників, передбачених ч. 1,2 ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини.

Відповідно ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. 33 КУпАП, врахувавши характер вчиненого правопорушення та відомості про особу ОСОБА_1 дійшов висновку, що достатнім для виправлення ОСОБА_1 та запобігання вчинення нових правопорушень буде призначення адміністративного стягнення у виді штрафу в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки саме такий вид адміністративного стягнення досягне мети, визначеної ст. 23 КУпАП.

Отже, адміністративне стягнення, накладене на ОСОБА_1 в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП у виді штрафу в розмірі шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 гривень, відповідає положенням ст.ст. 33-35 КУпАП щодо загальних правил накладення стягнень за адміністративні правопорушення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, тому її необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд апеляційної інстанції,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 25 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького

апеляційного суду: В. В. Оніщук