Справа № 467/790/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді Явіци І.В.

з участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка справу про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , відомості про притягнення до адміністративної відповідальності відсутні, -

за ст. 122 ч.4 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ :

Із протоколу про адміністративне правопорушення БД №280565 від 17 липня 2020 року слідує, що 17 липня 2020 року о 09 год. 20 хв. на перехресті автодоріг Н-24 «Благовіщенськ Миколаїв» та Т-1510 водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, д/н НОМЕР_1 , примусив інших учасників дорожнього руху різко змінити швидкість, напрямок руху та вжити заходів до різкого гальмування, що підтверджується поясненнями свідків.

Дії ОСОБА_1 особою, уповноваженою на складання протоколу про адміністративне правопорушення, кваліфіковані за ч. 4 ст. 122 КУпАП, оскільки, як слідує із протоколу, останній порушив вимоги п.п. 2.3. «б», 16.3 ПДР України.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив факт керування ним транспортним засобом марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER у час та у місці, що указані у протоколі.

Тож, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, заслухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, перевіривши відповідність протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону, дослідивши надані йому матеріали у відповідності до положень ст. 252 КУпАП і оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності, керуючись законом, виходив із такого.

Згідно вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справі про адміністративне правопорушення, серед іншого, є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Водночас, положення статті 280 КУпАП зобов`язують орган (посадову особу) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати, зокрема, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Такі висновки, зокрема, суд має зробити на підставі доказів, як то, будь яких фактичних даних, які встановлюються, зокрема, й протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків. ( ст. 251 КУпАП).

Однак, у результаті аналізу усіх доказів, що представлені на розсуд суду, було установлено, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 122 КУпАП, є недоведеною, зокрема, у світлі такого.

Правила дорожнього руху України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. N 1306 (далі ПДР України), відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні грунтуватися на вимогах цих Правил.

Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків (п.п.1.3 1.5. ПДР України).

А згідно п. 1.9 ПДР України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

При цьому, адміністративна відповідальність за ч.4 ст. 122 КУпАП настає у разі порушення, передбачені частинами першою, другою або третьою цієї статті, що спричинили створення аварійної обстановки, а саме: примусили інших учасників дорожнього руху різко змінити швидкість, напрямок руху або вжити інших заходів щодо забезпечення особистої безпеки або безпеки інших громадян.

Як видно із законодавчої конструкції вказаної правової норми, вона є відсильною, оскільки відсилає до положень ч.ч.1-3 ст. 122 КУпАП, тобто того ж нормативно правового акта, адже при відсильному способі викладу одні елементи правової норми викладені в одній статті, а інші в інших статтях цього ж нормативного акту, до яких і відсилає ця стаття.

У свою чергу, частини 1-3 ст. 122 КУпАП установлюють відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками; порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди; перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з

увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху.

Тобто, складаючи протокол, уповноважена особа повинна була чітко зазначити у ньому суть порушення ПДР України, із числа передбачених частинами 1- 3 ст. 122 КУпАП.

У свою чергу, це порушення, у разі, якщо воно було допущене водієм, спричиняє створення аварійної обстановки, тобто, ці конкретні дії примушують інших учасників дорожнього руху різко змінити швидкість, напрямок руху або вжити інших заходів щодо забезпечення особистої безпеки або безпеки інших громадян.

Відповідно, допущене порушення, яке спричиняє створення аварійної обстановки з визначеними законом наслідками (різка зміна швидкості, напрямку руху або вжиття інших заходів щодо забезпечення особистої безпеки або безпеки інших громадян) є обов`язковим елементом об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 122 КУпАП.

У свою чергу, об`єктивну сторону адміністративного правопорушення характеризують ознаки, які визначають акт зовнішньої поведінки правопорушника. До них належать діяння (дія чи бездіяльність), їх шкідливі наслідки, причинний зв`язок між діяннями і наслідками, місце, час, обстановка, спосіб, знаряддя та засоби вчинення проступку.

Основною і обов`язковою ознакою об`єктивної сторони є протиправне діяння, відсутність якого виключає склад будь-якого адміністративного правопорушення. Всі інші ознаки мають факультативний характер.

Однак, у даному випадку, у протоколі (фактично фабулі обвинувачення) відсутня вказівка на конкретне порушення ПДР, яке змусило інших учасників дорожнього руху вжити заходів, що визначені диспозицією ч.4 ст. 122 КУпАП.

Протокол навіть не містить зазначення словосполучення «аварійна обстановка».

Тобто, у протоколі відображені лише дані про те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом у певному місці та певний час і наслідки ймовірно допущеного ним порушення ПДР, а саме : різка зміна швидкості та напрямку руху, різке гальмування іншими учасниками дорожнього руху.

Але ж сам по собі факт керування особою транспортним засобом не призводить до аварійної обстановки та наслідків, які вона породжує.

Для цього слід чітко установити допущене водієм порушення ПДР України, як, у свою чергу, спричинило аварійну обстановку.

Між тим, у цій ситуації уповноваженою особою цього зроблено не було, як то, не відображено суті порушення ПДР України, які б спричини вказані у протоколі наслідки.

А як відомо, відсутність будь якого із елементів об`єктивної сторони складу правопорушення виключає відповідальність особи.

Вказівка у протоколі про порушення ОСОБА_2 п. 16.3 ПДР України не врятує ситуацію, оскільки ця норма передбачає, що у разі необхідності надання переваги в русі транспортним засобам, які рухаються по перехрещуваній дорозі, водій повинен зупинити транспортний засіб перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінією) або 1.13, світлофором так, щоб бачити його сигнали, а якщо вони відсутні - перед краєм перехрещуваної проїзної частини, не створюючи перешкод для руху пішоходів.

Як видно, пункт передбачає кілька варіантів дій водія у залежності від дорожніх умов, однак, що саме із приписів цього пункту не виконав ОСОБА_1 залишається незрозумілим, вже не кажучи про те, що матеріали справи не містять будь яких відомостей про дорожні умови перехресті, на якому останній керував транспортним засобом (наявність знаку, стоп лінії, світлофору або ж їх відсутність), а так само відсутня схема проїзної частини.

Не усувають цю прогалину й письмові пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які по суті містять відомості щодо ужитих іншими учасниками дорожнього руху заходів, як то, різкого гальмування, тобто, вже наслідків ймовірно допущеного ОСОБА_1 порушення.

У цій справі, суд, ураховуючи те, що пригода мала місце за участю кількох водіїв, ОСОБА_1 та двох учасників дорожнього руху, письмові пояснення яких додані до протоколу, вважає, що наявність чи відсутність складу правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 122 КУпАП, потребує встановлення причинного зв`язку між діяннями (порушенням ПДР) ОСОБА_1 та наслідками, що настали у виді різкої зміни напрямку та швидкості руху, а так само і різкого гальмування.

Однак, цей причинний зв`язок установити неможливо із мотивів, що викладені судом вище, оскільки протокол та додані до нього матеріали відображають лише самі наслідки, і не вказують на причину, тобто дію, що спричинила ці наслідки.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Гурепка проти України» від 08.07.2010 року, Високий Суд, зокрема, зазначив, що адміністративні правопорушення через суворість санкцій слід відносити до фактично кримінальних правопорушень, з усіма гарантіями статті 6 Конвенції та, відповідно, й статті 2 Протоколу № 7 до Конвенції.

Тож, Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження в справах про адміністративні правопорушення, а тому піддавши аналізу висунуте у даному випадку «обвинувачення» суд сприймає його як таке, що висунуте з порушенням закону.

Тобто, за установлених обставин, з урахуванням вимог ст. 256 КУпАП, суд констатує, що у протоколі про адміністративне правопорушення не виписана суть самого правопорушення, передбаченого ч.4 ст.122 КУпАП, як то, не вказано порушенні із числа визначених частинами 1-3 ст. 122 того ж Кодексу, зважаючи на те, що сам протокол є процесуальним документом, складеним уповноваженою на те особою, з метою фіксації адміністративного правопорушення, тобто як підстава притягнення особи до адміністративної відповідальності, та, в силу положень статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення.

Вже не кажучи про те, що суд розглядає справу в межах цього протоколу і не може уточнювати його з тих чи інших питань, тим більше формулювати фабулу обвинувачення, обираючи з поміж можливих варіантів поведінки особи той, який є більш прийнятним для прийняття того чи іншого рішення.

Тобто, суд вкотре наголошує, що він позбавлений можливості самостійно відредактовувати протокол із цього питання, адже ЄСПЛ у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016) розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення.

При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти неї обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Тобто, вже сама фабула обвинувачення, висунутого у цьому випадку ОСОБА_1 є сумнівною за своєю суттю, що порушує конвенційні права особи, зокрема, у праві знати, в чому її обвинувачують і, відповідно, будувати свій захист належно і завчасно.

Як наслідок, суд виключає із числа доказів протокол про адміністративне правопорушення, позаяк, останній не відповідає вимогам закону і здобутий внаслідок істотного порушення прав особи, яка притягається до відповідальності, через неналежне відображення суті і обставин порушення, що порушує право, зокрема, на захист.

А беручи до уваги рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року про те, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства, а перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі, суд вважає за необхідне вказати на таке.

Самих же письмових пояснень інших учасників дорожнього ружу не є достатньо для констатації факту порушення, оскільки із ним слідує порушення ОСОБА_1 вимог п. 16.11 ПДР України, які установлюють, що на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.

Однак, суд вище роз`яснив, що він не вправі самостійно кваліфікувати дії особи, адже таке створює загрозу перебирання на себе функцій сторони обвинувачення, а як наслідок, і загрозу порушення ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ. 1950) у частині дотримання принципу рівності сторін і змагального процесу, бо за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти неї обвинувачення перед безстороннім судом, а, навпаки, вона змушена буде захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом і підтримується.

Будь яких інших доказів суд в ході розгляду справи не здобув і сторонами вони надані не були.

Тому, у контексті вищевикладеного, надані у розпорядженні суду докази не доводять наявності одночасно у діях ОСОБА_1 усіх ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 122 КУпАП, у даному конкретному випадку, оскільки уповноважена особа, що склала протокол про адміністративне правопорушення, указавши низку тверджень, не змогла довести їх із дотриманням стандарту «поза розумним сумнівом».

Принаймні, протилежного перед судом уповноваженою особою, яка здійснювала збір доказів і в силу закону має обов`язок довести обставини, які відображені нею у протоколі, не доведено.

Отже, суд відмічає, що збирання доказів у цьому провадженні не було ретельним, а це не кореспондується із завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, які визначені ст. 245 КУпАП, серед яких, зокрема, є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи.

Так, у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вказав, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння, у тому числі й тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами належних і допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною «поза розумним сумнівом», версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Наявність же таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Проте, у цьому провадженні вказаного стандарту дотримано не було із мотивів, що викладені судом вище, що, згідно ст. 62 Конституції України, дає підстави тлумачити усі сумніви на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, і прийти до висновку про відсутність у її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 122 КУпАП, як то, обов`язкових ознак, порушення вимог ПДР України та причинного зв`язку із наслідками, що відображені у протоколі про адміністративне правопорушення.

Відсутність у діях водія ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, у свою чергу, зумовлює закриття провадження у справі, що прямо визначено п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

Судовий збір не підлягає стягненню в силу дії норми 40-1 КУпАП, позаяк, ОСОБА_1 не піддається адміністративному стягненню.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 221,283,284, 285 КУпАП, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 122 КУпАП закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 цього ж Кодексу у зв`язку з відсутністю у його діях складу цього адміністративного правопорушення.

Захід забезпечення провадження у справі про адміністративне правопорушення у виді тимчасового вилучення документу посвідчення подія на право керування транспортними засобами скасувати.

Посвідчення водія на право керування транспортними засобами НОМЕР_2 від 26 лютого 2013 року, тимчасово вилучене 17 липня 2020 року старшим інспектором відділу БДР УПП в Миколаївській області капітаном поліції Фартушним В.А., повернути ОСОБА_1 .

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення і набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя І.В. Явіца