ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2020 Справа №607/9655/20
провадження № 3/607/3546/2020
м. Тернопіль

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Воробель Н.П., розглянувши матеріали, які надійшли від Тернопільського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Тернопільській області, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , громадянки України,

за ст. 443 КУпАП,

встановила:

30 травня 2020 року уповноваженою особою Тернопільського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Тернопільській області щодо ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 548140, у якому зафіксовано, що вона 28 травня 2020 року о 20 год. 10 хв., будучи власницею закладу громадського харчування «Автопорт», що по вул. С. Будного, 40, у м. Тернополі, допустила його роботу, чим порушила вимоги пункту 2 постанови Головного санітарного лікаря № 18 від 09 травня 2020 року та підпункту 6 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20 травня 2020 року, чим вчинила правопорушення, передбачене статтею 44-3 КУпАП /далі Протокол/.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась з невідомих на те суду причин.

Як зазначає Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», в силу вимог частини 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У цьому контексті слід зазначити, що ОСОБА_1 було достеменно відомо про наявність у суді адміністративних матеріалів щодо неї, оскільки про дату, час та місце їх розгляду вона була повідомлена при складені протоколу про адміністративне правопорушення, про що у ньому міститься відповідна відмітка, однак у судове засідання вона не з`явилась, не повідомивши про причини неявки.

Такі дії ОСОБА_1 , котра знаючи про те, що судом здійснюється провадження у її справі, не цікавиться ним, розцінюю як зловживання своїми процесуальними правами, а тому вважаю, що розгляд даної справи слід провести за відсутності ОСОБА_1 на підставі ч. 1 ст. 268 КУпАП.

Також, судом вживались заходи, щодо виклику осіб, письмові пояснення яких наявні у адміністративних матеріалах, а саме: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , однак вони у судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу.

Оцінивши наявні у адміністративних матеріалах докази, вважаю за необхідне зазначити наступне:

згідно ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням /проступком/ визнається протиправна, винна /умисна або необережна/ дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Ст. 280 КУпАП передбачено, що орган /посадова особа/ при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган /посадова особа/ встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами /ст. 251 КУпАП/.

Ст. 252 КУпАП встановлено, що орган /посадова особа/ оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу. /ч. 2 ст. 251 КУпАП/

Статтею 443 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням є порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Абзацом 3 п. 2 Тимчасових рекомендацій щодо організації протиепідемічних заходів при роботі закладів громадського харчування на період карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби /COVID-19/, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України № 18 від 09 травня 2020 року /в редакції, що діяла станом на 28 травня 2020 року/, обслуговування клієнтів в приміщеннях закладів громадського харчування забороняється. Вхід в приміщення дозволяється виключно для користування санвузлами/пеленальними кімнатами та проходами/сходами (ліфтами), що ведуть до літніх майданчиків на даху.

Окрім цього, пунктом 1, а також абзацами 1 і 2 підпункту 6 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» /в редакції, що діяла станом на 28 травня 2020 року/, визначено, що з 22 травня 2020 року до 22 червня 2020 року та території, зокрема Тернопільської області, продовжено дію карантину та заборонено роботу закладів громадського харчування /ресторанів, кафе тощо/, торговельно-розважальних центрів /крім розміщених у них магазинів/, діяльність закладів, що надають послуги з розміщення, закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, крім: діяльності з надання послуг громадського харчування на відкритих /літніх/ майданчиках, у тому числі під тентами, на верандах, за умови дотримання відстані не менш як 1,5 метра між місцями для сидіння за сусідніми столами та розміщення не більш як чотирьох клієнтів за одним столом /без урахування дітей віком до 14 років/, діяльності з надання послуг із здійсненням адресної доставки замовлень та замовлень на винос за умови, що суб`єкт господарювання, який провадить таку діяльність, є оператором ринку харчових продуктів відповідно до Закону України «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів», та за умови забезпечення персоналу засобами індивідуального захисту /зокрема захист обличчя, очей, рук/ і використання відвідувачами, крім часу приймання їжі, респіраторів або захисних масок, у тому числі виготовлених самостійно.

Як зазначено вище, у вину ОСОБА_1 ставиться те, що вона допустила роботу закладу громадського харчування. Саме такий виклад обставин зафіксований у протоколі про адміністративне правопорушення, що у даній категорії справ по суті є формулюванням звинувачення, котре висувається особі на підставі зібраних доказів.

Доповнювати, змінювати чи розширювати його суд у жодному разі не може, адже в такому випадку неминуче перебиратиме на себе функції органу, уповноваженого законом на вчинення таких дій, та порушить право особи на розгляд її справи безстороннім та незалежним судом.

Такий висновок узгоджується із усталеною практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, у рішенні Суду по справі «Карелін проти Росії» від 20 вересня 2016 року зазначено, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист та принципу рівності сторін процесу.

Щодо наявних у адміністративних матеріалах письмових пояснень ОСОБА_3 від 28 травня 2020 року, то їх сприймаю критично, оскільки почерк, яким написано останнє їх речення, де і вказано, що: «Відвідувачі перебували в стаціонарному приміщенні в закритих кабінках», різниться від усього іншого тексту, що викликає сумнів у наданні вказаної інформації ОСОБА_3 .

Усунути такий сумнів міг би сам ОСОБА_3 , надавши пояснення суду, для чого він і викликався у судове засідання, однак не з`явився.

Також, не викликають довіри і письмові пояснення ОСОБА_2 від 28 травня 2020 року, адже вона відмовилась їх підписувати. Мотиви з яких така відмова мала місце невідомі, а вони могли бути різними, що напряму впливає на їх допустимість. До прикладу, така відмова могла бути викликати небажанням ставити свій підпис на будь-яких документах, а могла і виявляти незгоду ОСОБА_2 із тим, як та що працівник поліції виклав у цих поясненнях. І якщо перша обставина не свідчить про явну недопустимість таких пояснень як доказу, то друга автоматично робить їх недопустимим доказом, адже він не відображає волю особи, від імені якої складено такий документ.

Усунути такі сумніви, знову ж таки, неможливо, у зв`язку з неявкою ОСОБА_2 у судове засідання.

Рапорт інспектора-чергового Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області від 28 травня 2020 року, зареєстрований в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» /журнал єдиного обліку/ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області за № 17549 від 28 травня 2020 року, є неналежним доказом у справі, адже не міститься інформації про предмет доказуванню, а саме: не вказано в чому конкретно полягали порушення карантинних обмежень, котрі допущені в кафе «Автопорт».

Також критично сприймаю і рапорт ст. дільничного офіцера поліції ТВП ГУ НП в Тернопільській області Цепера В. від 28 травня 2020 року, оскільки викладені у ньому відомості не підтверджуються жодним іншим належним та допустимим доказом.

Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять.

Отже, у допущенні роботи закладу громадського харчування, суб`єкт складення адміністративних матеріалів вбачав порушення вимоги п. 2 постанови Головного санітарного лікаря № 18 від 09 травня 2020 року та п.п. 6 п. 3 постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20 травня 2020 року.

Однак, жоден із цих нормативно правових актів, зміст яких процитовано вище, не забороняє роботу закладів громадського харчування, а лише встановлює особливий режим їх роботи. Наприклад те, що вони повинні працювати виключно на відкритих /літніх/ майданчиках, у тому числі під тентами, на верандах, за умови дотримання відстані не менш як 1,5 метра між місцями для сидіння за сусідніми столами та розміщення не більш як чотирьох клієнтів за одним столом /без урахування дітей віком до 14 років/, або з метою надання послуг на винос і т. ін.

Порушення режиму роботи закладів громадського харчування в вину ОСОБА_1 не ставиться.

Таким чином обставини, викладені у Протоколі, котрі суб`єкт його складення вважав об`єктивною стороною адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 443 КУпАП, не є такою, адже не містять ознак порушення закону, на який він посилається /п. 2 постанови головного санітарного лікаря № 18 від 09 травня 2020 року та п.п. 6 п. 3 постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20 травня 2020 року/, що виключає в діях ОСОБА_1 склад цього адміністративного правопорушення.

За таких обставин провадження у даній справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

Керуючись ст.ст. 443, 221, 247, 283, 284, 294 КУпАП,

постановила:

провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ст. 443 КУпАП закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

СуддяН. П. Воробель