Справа №461/5238/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2020 року м.Львів

Суддя Галицького районного суду м. Львова Романюк В.Ф., з участю: представника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Петришина В.М., розглянувши матеріали адміністративної справи, які надійшли з УПП у Львівській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого водієм у АТП №1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер невідомий, -

за вчинення правопорушення, передбаченого ст.44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

в с т а н о в и в:

27 червня 2020 р. о 08 год. 40 хв. у м.Львові по пр. Чорновола, 7, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Електрон А 18501 н.з. НОМЕР_1 здійснював регулярні перевезення пасажирів по маршруту №52 будучи при цьому без засобів індивідуального захисту, зокрема респіратора чи захисної маски чим порушив правила щодо карантину людей передбачені ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», а також п.п.7 п.3 Постанови КМУ №392 від 20.05.2020 р.

Дії особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 органом поліції кваліфіковано за ст.44-3 КУпАП, тобто порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

У судовому засіданні представник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Петришин В.М. вину ОСОБА_1 у вчиненому правопорушенні, передбаченого ст.44-3 КУпАП заперечив, зазначив, що в його діях не має складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.44-3 КУпАП. Просив суд провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити, у відповідності до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Заслухавши пояснення представника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Петришина В.М., дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення, згідно зі ст. 245 КУпАП, є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи з дотриманням процесуальної форми її розгляду.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи

Суд встановив, що 27 червня 2020 р. інспектором взводу 2 роти 2 батальйону 3 УПП у Львівській області ДПП Сорокою Т.Я. складено протокол відносно ОСОБА_1 про адміністративне правопорушення, передбачене ст.44-3 КУпАП. Відповідно до якого, 27 червня 2020 р. о 08 год. 40 хв. у м.Львові по пр. Чорновола, 7, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Електрон А 18501 н.з. НОМЕР_1 здійснював регулярні перевезення пасажирів по маршруту №52 будучи при цьому без засобів індивідуального захисту, зокрема респіратора чи захисної маски чим порушив правила щодо карантину людей передбачені ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», а також п.п.7 п.3 Постанови КМУ №392 від 20.05.2020 р.

У судовому засіданні представником особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Петришином В.М. заявлено клопотання про закриття провадження у справі у відповідності до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Суд приймає до уваги заявлене клопотання та вважає за необхідне таке задоволити, з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст. 256 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Диспозицією ст.44-3 КУпАП передбачено відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Норма статті 44-3 КУпАП носить бланкетний характер, а тому серед ознак суті такого адміністративного правопорушення обов`язково повинно бути посилання на конкретний нормативно-правовий акт, яким встановлюються відповідні правила та якого не дотрималась особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, порушивши тим самим законодавчі приписи.

Відповідно до п. 9 розділу II Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, при складанні протоколу про адміністративне правопорушення в ньому зазначаються, зокрема: у графі «дата, час, місце вчинення і суть учиненого адміністративного правопорушення» - суть адміністративного правопорушення (повинна точно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеним у статті КУпАП, за якою складено протокол).

Як вбачається зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії АА № 153616 від 27.06.2020 р., то такий містить неповну інформацію щодо нормативного акту, яким встановлюються відповідні правила та якого не дотрималась особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, порушивши тим самим законодавчі приписи, зокрема, не зазначено назву постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року №392.

Крім цього, у протоколі не зазначено який пункт, підпункт, статтю Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» порушив ОСОБА_1 .

Відповідно до п.п. 7 п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS CoV-2», на період дії карантину забороняється: здійснення регулярних та нерегулярних пасажирських перевезень автомобільним транспортом, зокрема пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах у режимі маршрутного таксі, в електричному (трамвай, тролейбус), залізничному транспорті, у міському, приміському, міжміському, внутрішньообласному та міжобласному сполученні, в кількості більше ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою транспортного засобу, визначена в реєстраційних документах на цей транспортний засіб. Перевізник несе відповідальність за забезпечення водіїв засобами індивідуального захисту, зокрема респіраторами або захисними масками, та контроль використання засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок пасажирами під час перевезення».

Однак, у порушення зазначених вимог чинного законодавства у протоколі про адміністративне правопорушення не вказано суть правопорушення відповідно до диспозиції ст.44-3 КУпАП.

Підпункт 7 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», не передбачає відповідальності за перебування у громадському транспорті без засобів індивідуального захисту, зокрема, респіратора чи захисної маски, що інкримінується ОСОБА_2 . Тобто в протоколі про адміністративне правопорушення вказане невірне посилання на конкретну норму закону, що є обов`язковою складовою об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП, що прямо суперечить принципу правової визначеності, закріпленому у численних рішеннях ЄСПЛ (п. 31 рішення від 28 жовтня 2003 року у справі "Ракевич проти Росії" (Rakevich v. Russia), заява N 589973/00); п. 109 рішення від 13 грудня 2001 року у справі "Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови" (Metropolitan Church of Bessarabia v. Moldova), заява N 45701/99); n. 54 рішення від 23 вересня 1998 року у справі "Стіл та інші проти Сполученого Королівства" (Steel and Others v. the United Kingdom), згідно яких "закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку".

Зокрема, ЄСПЛ нагадує, що "національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві" (п. 33 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Доменічіні проти Італії" (Domenichini v. Italy), Reports 1996-V).

На національному рівні Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29 червня 2010 року у справі N 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що "одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями" (абз. 3 п. п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 той же Суд вказав, що "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі" (абз. 2 п. п. 5.4 п. 5).

Крім того, порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених цим законодавством.

При цьому, протокол про адміністративне правопорушення серії АА № 153616 від 27.06.2020 року, є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще як юридичний документ (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою Національної поліції справи про адміністративне правопорушення (ст. 254 і 255 КУпАП), тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Відтак, суд звертає увагу на те, що будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 перебував в громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема, респіратора або захисної маски, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно поліцейськими не надано.

Крім цього, адміністративний матеріал не містить відомостей та належних доказів того, що ОСОБА_1 здійснював регулярні перевезення пасажирів по маршруту №52, не надано доказів, що 27.06.2020 року він керував транспортним засобом Електрон А 18501 н.з. НОМЕР_1 .

В протоколі про адміністративне правопорушення відсутні відомості про свідків адміністративного правопорушення, ці особи не встановлені та не опитані. Відсутні будь-які інші докази вчинення адміністративного правопорушення (наприклад, фото- та відеоматеріали тощо). Тобто, до складеного протоколу про адміністративне правопорушення не долучено відповідних доказів, що відображають об`єктивну та суб`єктивну сторону правопорушення.

Відповідно до п. 9 розділу II Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, при складанні протоколу про адміністративне правопорушення в ньому зазначаються, зокрема:

В графі «повідомлено, що розгляд адміністративної справи відбудеться» не зазначено ні часу ні дати розгляду справи. Натомість в графі «підпис особи, яка ознайомлена з місцем та часом розгляду справи» вказано: від підпису відмовився. В даному випадку не зрозуміло з чим ознайомили особу, оскільки в графі «повідомлено, що розгляд адміністративної справи відбудеться» не зазначено ні часу ні дати розгляду справи. Це свідчить про те, що особу належним чином не повідомлено про дату та час розгляду даної адміністративної справи.

Відповідно до п. 9 розділу II Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, при складанні протоколу про адміністративне правопорушення в ньому зазначаються, зокрема: у графі «до протоколу додається» - пояснення особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, викладені на окремому аркуші, рапорти посадових осіб органів поліції, довідки, акти тощо (у разі складення).

Однак, в протоколі про адміністративне правопорушення у графі «до протоколу додаються» не перелічено документів, що додаються до нього, як це передбачено вказаною Інструкцією. До протоколу взагалі не додані докази на підтвердження зазначених у ньому обставин. Єдиним доказом на обґрунтування вини ОСОБА_1 є протокол про адміністративне правопорушення, який хоча відповідно до ст. 251 КУпАП і є самостійним видом доказу, проте за відсутності належного обгрунтування іншими матеріалами справи не може бути розцінений як належний та допустимий доказ наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення та не може бути беззаперечним підтвердженням винуватості останнього у вчиненні інкримінованого адміністративного правопорушення.

Вищезазначені порушення свідчать про неповноту складеного протоколу про адміністративне правопорушення, що унеможливлює повний, всебічний та об`єктивний розгляд справи і прийняття законного рішення, оскільки вказані недоліки обмежують права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності та перешкоджають об`єктивному розгляду і встановленню істини у справі.

Протокол про адміністративне правопорушення, що складений з порушенням вищезазначених вимог законодавства не може бути поставлений в основу розгляду справи про адміністративне правопорушення, у зв`язку з чим він не є достатнім доказом вини.

Частиною 2 статті 251 КУпАП передбачено, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 252 Кодексу КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справив їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

При розгляді справи суд, виконуючи вимогу, передбачену ст. 245 КУпАП, про вирішення справи про адміністративне правопорушення в точній відповідності з законом, не може вийти за межі суті правопорушення, викладеного у протоколі про адміністративне правопорушення та самостійно змінити фактичні обставини події і встановити обставини вчинення правопорушення, які не були указані у протоколі.

Згідно п. 4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 р. N 23-рп/2010у справі щодо офіційного тлумачення положень ч.1 ст.14-1 КУпАП зазначено, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.

В Рекомендаціях № R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи "Про адміністративні санкції" одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах "Малофєєв проти Росії від 30.05.2013 р.", "Озтюрк проти ОСОБА_3 " ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії ст. 6 Конвенції.

При цьому суд враховує, що у своїх рішеннях "Ірландія проти Сполученого Королівства" від 18.01.78 р., "Коробов проти України" від 21.10.2011 р. ЄСПЛ звертає увагу, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення "поза розумним сумнівом", така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Стандарт доведення вини "поза розумним сумнівом" означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного "розумного сумніву" в цьому, тоді як наявність такого "розумного сумніву" у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справах "Лучанінова проти України" (рішення від 09.06.2011 p., заява N 16347/02, "Малофєєва проти Росії" ("Malofeyeva v. Russia", заява N 36673/04, "Карелін проти Росії" ("Karelin v. Russia", заява N 926/08, рішення від 20.09.2016 p.). При цьому Європейський суд робить висновок, що суд не має права самостійно редагувати фабулу правопорушення, відображену в протоколі, або відшукувати докази на користь обвинувачення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у вчиненні якого певною особою має доводитися в суді. Також суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, адже діючи таким чином неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Статтею 62 Конституції України визначено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Пунктом 1 частини 1 статті 247 КУпАП передбачено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За встановлених у судовому засіданні обставин суд приходить до висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.44-3 КУпАП та наявність підстав для закриття провадження у справі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 7, 44-3, 245, 247, 266, 279, 280, 283, 284, 288 КУпАП, суддя, -

п о с т а н о в и в:

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за статтею 44-3 КУпАП закрити за відсутністю у його діях складу даного адміністративного правопорушення на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом 10 днів з дня її винесення.

Суддя В.Ф. Романюк