Справа № 760/4719/20 Головуючий у І інстанції Шереметьєва Л.А.
Провадження № 33/824/1618/2020 Доповідач у 2 інстанції Шроль В. Р.
Категорія ст. 471 МК України
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2020 року м. Київ

Суддя Київського апеляційного суду В.Р.Шроль, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Київської митниці Держмитслужби на постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 21 лютого 2020 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , пенсіонер; паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий 14.06.2017, орган що видав 4ESP1,

притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.471 МК України у вигляді штрафу у розмірі 1 700 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 420 грн. 40 коп. судового збору,

В С Т А Н О В И В :

За постановою судді 19.01.2020 року о 11 год. 00 хв. під час проходження митного контролю в зоні митного контролю залу «Відліт» терміналу «F» ДП МА «Бориспіль» громадянин України ОСОБА_1 , що направлявся до Іспанії м. Аліканте, літаком авіакомпанії «SkyUP», рейсом PQ 731, своїми діями обрав канал, позначений символами зеленого кольору - «зелений коридор», після перетину ним «зеленої лінії» у нього було виявлено готівку в розмірі 20000 євро, що знаходилася у одному з відділень сумки (ручна поклажа). Зазначені дії, що полягають у переміщенні через митний кордон України громадянином України ОСОБА_1 , який формою проходження митного контролю обрав проходження через «зелений коридор» готівки в обсязі, що підлягає обов`язковому письмовому декларуванню у повному обсязі для фізичних осіб, відповідно до Постанови Правління НБУ №3 від 02.01.2019 «Про затвердження Положення про транскордонне переміщення валютних цінностей» та Постанови Правління НБУ №5 від 02.01.2019 «Про затвердження Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті», є порушенням митних правил. З виявленої суми ОСОБА_1 було пропущено 9995 євро, за протоколом про порушення митних правил вилучено 10005 євро.

Обґрунтовуючи постанову в частині накладення адміністративного стягнення, суддя зазначила про те, що застосування адміністративного стягнення в вигляді штрафу є достатнім покаранням та відповідає принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини, передбачених с.1 Протоколу до Конвенції, невнесення ОСОБА_1 відомостей до митної декларації жодним чином не заподіює матеріальної шкоди державі, а тому підстав для застосування додаткового покарання у виді конфіскації валюти немає.

В апеляційній скарзі представник Київської митниці Держмитслужби просить постанову скасувати та постановити нову, якою ОСОБА_1 визнати винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.471 МК України, та застосувати стягнення у вигляді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 грн., з конфіскацією грошових коштів в розмірі 10005 євро. В обґрунтування апеляційної скарги вказує на необґрунтованість посилання судді на положення ст.1 Першого протоколу до Конвенції захисту прав людини і основоположних свобод. Зазначає, що провадження у справах про порушення митних правил повинно здійснюватися відповідно до КУпАП та МК України, які не передбачають можливості звільнення особи від обов`язкового стягнення у вигляді конфіскації товарів, переміщення яких через митний кордон України обмежено законодавством України.

Заслухавши представника Київської митниці Держмитслужби, який підтримав апеляційну скаргу, захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи представника митниці не суб`єктом апеляційного оскарження, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, вважаю апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Висновки судді про доведеність факту порушення ОСОБА_1 митних правил за обставин, наведених у постанові, правильність кваліфікації його дій за ст.471 МК України сторонами в апеляційному порядку не оскаржується.

Вважаю, що суддя наклала на ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу в розмірі 1 700 грн. без конфіскації вилученої валюти правомірно з урахуванням вимог як національного законодавства, так і правил, встановлених міжнародним договором України, оскільки воно сприяє досягненню визначеній у ст.23 КУпАП меті адміністративних стягнень та відповідає принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини, закріпленого у ст.1 Першого протоколу до Конвенції захисту прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого посилання судді на положення ст.1 Першого протоколу до Конвенції захисту прав людини і основоположних свобод, оскільки провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на підставі Кодексу України про адміністративні правопорушення та Митного кодексу України, не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, відповідно до ч.1 ст.1 МК України, законодавство України з питань державної митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів. При цьому, відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» № 1906-VI від 29.06.2004 року, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Зазначене кореспондується з вимогами ч.3 ст.1 МК України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до положень ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (див. рішення щодо Брумареску (Brumaresku), параграф 78). Зазначена позиція підтверджена і у рішенні ЄСПЛ «Садоча проти України» від 11.07.2019.

Таким чином, оцінюючи дотримання права на мирне володіння своїм майном, передбаченого ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Європейський суд з прав людини виходить із оцінки забезпечення «справедливого балансу» / дотримання принципу пропорційності (справедливої рівноваги між інтересами суспільства і основними правами окремої людини) (п.п. 69, 73 рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, п.п.31, 34 рішення у справі «Ісмаїлов проти РФ» від 06 листопада 2008 року).

Правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес, проте із урахуванням обставин даної справи, не відповідатиме принципу пропорційності (справедливої рівноваги між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав конкретної особи), а необхідна рівновага не буде забезпечена, якщо відповідна особа буде нести «особистий і надмірний тягар».

Приймаючи рішення про відсутність підстав для конфіскації вилученої у ОСОБА_1 валюти, суддя обґрунтовано врахувала те, що конфіскація вилучених грошових коштів істотно вплине на майновий стан ОСОБА_1 , оскільки доказами по справі підтверджено їх легальне походження, а, тому, втручання у право власності ОСОБА_1 не може вважатись пропорційним, оскільки спричинить для нього «надмірний тягар».

Висновок судді про те, що накладенням на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1 700 грн. без конфіскації вилученої валюти буде досягнутий, у даному випадку, розумний баланс між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини, є вірним, оскільки ґрунтується на правилах міжнародного договору, що має пріоритет перед нормативними актами України.

Твердження захисника про те, що представник митного органу не може подавати апеляційну скаргу з огляду на положення ст..294 КУпАП, є безпідставними, оскільки п.5 ст.529 МК України визначено право митного органу, який здійснював провадження у цій справі, на таке оскарження, а за змістом ст..487 МК України провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, і лише у разі виникнення правовідносин, що не регулюються ним, відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Порушень процесуальних норм, які б могли слугувати підставами для зміни чи скасування постанови судді не встановлено.

За таких обставин постанова є законною.

Керуючись ст.294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Київської митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 21 лютого 2020 року щодо ОСОБА_1 - без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В. Р. Шроль