Справа № 423/1315/20
Провадження № 33/810/99/20
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справах Луганського апеляційного суду Руденко В.В., розглянувши «26» червня 2020 року у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , військовослужбовця в/ч НОМЕР_2 , молодший сержант, водій, особу підтверджено: військовий квиток НОМЕР_3 , місце реєстрації та місце проживання: АДРЕСА_1 , згідно наданих даних у протоколі, протягом року адміністративному стягненню не піддавався, на постанову судді Попаснянського районного суду Луганської області від 20 травня 2020 року по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.172-20 КУпАП ,-

В С Т А Н О В И В :

Постановою судді Попаснянського районного суду Луганської області від 20 травня 2020 року громадянина ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.172-20 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3655 гривень.
У постанові суду зазначено, що згідно протоколу ДНСП № 2/381 про військове адміністративне правопорушення від 19.05.2020 року молодший сержант ОСОБА_1 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 , близько 14:50 годині 08.05.2020 року під час виконання обов`язків військової служби, перебуваючи в районі проведення заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії РФ у Донецькій та Луганській областях, в умовах особливого періоду, в районі виконання завдань за призначенням, а саме поблизу н.п. Попасна Луганської області, виконував обов`язки військової служби в стані наркотичного сп`яніння, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 172-20 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 порушується питання про скасування постанови суду та закриття провадження по справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Наголошує, що згідно матеріалів справи та у протоколі зазначено, що він близько о 14.50 год. 08.05.2020 року виконував обов`язки військової служби в стані наркотичного сп`яніння. Однак результатів такого огляду нема, відповідно до висновку п.14 протоколу № 377 від 08.05.2020 року стану одурманення (сп`яніння) у нього не виявлено, що, на думку апелянта, виключає можливість прийняття його у якості належного доказу по справі. Тому вважає, що суд першої інстанції в порушення ст.252 КУпАП не оцінив представлені докази з кількох документів у сукупності, через що припустився необґрунтованого і нічим не підтвердженого висновку щодо об`єктивної сторони правопорушення.

В судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_1 не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, про причини своєї неявки суд не повідомив, що, відповідно до приписів ч.6 ст.294 КУпАП, не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи поданої апеляційної скарги, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями ст.ст.245,252,280 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому положеннями статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Між тим, вказаних вимог закону судом першої інстанції не дотримано з огляду на наступне.
Обґрунтовуючи своє рішення про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.172-20 КУпАП, суддя місцевого суду послався, як на докази, на досліджені матеріали справи, а саме: на протокол про адміністративне правопорушення ДНСП №2/381 від 19.05.2020 року та на протокол медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння №377 від 08.05.2020 року.
Як вбачається із змісту протоколу про адміністративне правопорушення від 19.05.2020 року серії ДНСП №2/381 (а.с. 1-4) молодший сержант ОСОБА_1 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 , близько 14:50 годині 08.05.2020 року під час виконання обов`язків військової служби, перебуваючи в районі проведення заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії РФ у Донецькій та Луганській областях, в умовах особливого періоду, в районі виконання завдань за призначенням, а саме поблизу н.п. Попасна Луганської області, виконував обов`язки військової служби в стані наркотичного сп`яніння, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.172-20 КУпАП.
Натомість, як вбачається із протоколу №377 медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння №377 від 08.05.2020 року (а.с.5) факту вживання ОСОБА_1 наркотичних речовин (канабіоідів) та ознак одурманення (сп`яніння) у нього не виявлено.

Ці висновки підтвердив допитаний судом апеляційної інстанції у якості експерта лікар-нарколог вищої категорії КНПЦПЗ ОСОБА_2 , який дав показання про те, що 08 травня 2020 року у період час уз 14 год 50 хв. до 15 год. 20 хв. ним був проведений медичний огляд військовослужбовця ОСОБА_1 на предмет встановлення стану наркотичного сп`яніння. Під час проведення медичного огляду, для виключення можливої помилки у висновках, ним були використані дві методи дослідження, а саме: імунохроматографічна і тонкошарова хроматографічна, та обидві методи встановили відсутність у ОСОБА_1 стану наркотичного сп`яніння, про що ним був складений протокол № 377. Разом з тим експерт зазначив, що його посилання у медичних висновках про встановлення у ОСОБА_1 факту вживання наркотичної речовини (канабіоідів) свідчить лише про те, що у сечі ОСОБА_1 були виявлені остаткові ознаки наявності канабіоідів, вжитих тим за декілька днів до його медичного огляду. Тому наполягає на своїх висновках, що станом на 08 травня 2020 року ОСОБА_1 не перебував у стані наркотичного сп`яніння та був тверезий, на підтвердження чого надав апеляційному суду копію результатів хіміко-токсикологічного дослідження №361 обстеження ОСОБА_1 .
Відповідно до положень ст.1 та ч.1 ст.2 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.
Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Положеннями ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950, ратифікованою Україною 17.97.1997 передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Апеляційний суд наголошує, що правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.
Особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотне.

В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.
Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєв проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції.
Крім того, у п.21 свого рішення у справі «Надточий проти України від 15 травня 2008 року» ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Як зазначено в преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., з наступними змінами, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до ЄСПЛ.
У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п.150, п.253).

Отже, апеляційний суд констатує відсутність в матеріалах справи прямих доказів того, що ОСОБА_1 , за встановлених рішенням місцевого суду фактичних обставин, знаходячись в районі проведення заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, в умовах особливого періоду, виконував обов`язки військової служби в стані наркотичного сп`яніння. Сам по собі встановлений під час проведення медичного огляду факт вживання ОСОБА_1 раніше наркотичної речовини (канабіоідів) не доводить його знаходження в стані наркотичного сп`яніння саме о 14:50 годині 08.05.2020 року під час виконання ним обов`язків військової служби, як-то зазначено у постанові судді Попаснянського районного суду Луганської області від 20 травня 2020 року. У зв`язку з чим висновки суду першої інстанції щодо встановлення фактичних обставин справи, які наведені у постанові суду, не відповідають зібраним у справі та перевіреним апеляційним судом доказам у їх сукупності.
Отже слід дійти висновку про недоведеність «поза будь-яким розумним сумнівом» винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.172-20 КУпАП.
За наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції, відповідно до ч.8 ст.294 КУпАП, має право:
1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін;
2) скасувати постанову та закрити провадження у справі;
3) скасувати постанову та прийняти нову постанову;
4) змінити постанову.
Підсумовуючи вищенаведене апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, а його висновки про винність ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.172-20 КУпАП, не ґрунтується на належних та допустимих доказах, а отже вбачаються передбачені п.1 ч.1 ст.247 КУпАП підстави для закриття провадження у справі.
За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а постанова судді Попаснянського районного суду Луганської області від 20 травня 2020 року підлягає скасуванню, із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Постанову судді Попаснянського районного суду Луганської області від 20 травня 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.172-20 КУпАП - скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДЯ ЛУГАНСЬКОГО
АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ В.В. РУДЕНКО