Номер справи 237/1961/20
Номер провадження 3/237/1292/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

17.06.20 року м. Курахове

Суддя Мар`їнського районного суду Донецької області Кучко Яна Юріївна, розглянувши матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

На адресу Мар`їнського районного суду Донецької області надійшов матеріал про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 22 травня 2020 року серії ОБ за № 088551, ОСОБА_1 22 травня 2020 року о 13 годині 48 хвилин в м. Мар`їнка по проспекту Ворошилова поблизу будинку № 51 керував транспортним засобом ВАЗ -21099, державний номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з ротової порожнини, хитка хода). Від продуття алкотестеру «Драгер» та проходження медичного огляд у медичному закладі відмовився у присутності двох свідків.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд встановив наступне.

У судовому засіданні встановлено, що 22.05.2020 року відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ за № 088551 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. В протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що ОСОБА_1 від проходження в установленому порядку медичного огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння відмовився.

Як зазначено в абзаці другому п.27 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 року № 14, якщо водій ухилявся від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп`яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному в присутності двох свідків, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності, що в даному випадку було виконано.

Надаючи правову оцінку долученим до матеріалів справи письмовим поясненням свідків суд зазначає, що вказані пояснення викладені печатним текстом, крім ПІБ свідка, та інших анкетних даних, а також вписане прізвище водія, однак не вказано місце зупинки транспортного засобу водія. Письмові пояснення свідків є цілковитим відтворенням один одного. Така міра узгодженості між свідченнями свідків у справі дає підстави вважати, що їх пояснення були ретельно скоординовані. Про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань свідки не попереджались.

Крім того, пояснення вищевказаних свідків (ПІБ, анкетні дані) виконані однаковим почерком, тому викликають обґрунтовані сумніви щодо свободи надання таких пояснень, та взагалі правильності, правдивості зазначених у них відомостей, а також існування самого факту надання таких свідчень.

Також, суд зазначає, що прийняття вказаних письмових пояснень свідків у якості допустимого доказу свідчитиме про порушення принципів адміністративного судочинства, зокрема принципу безпосередності дослідження доказів, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду по справі № 560/751/17 від 27 червня 2019 року.

Стосовно рапорту працівника поліції суд зазначає про неможливість встановити змістовне наповнення вказаного рапорту, оскільки певні слова та словосполучення є чітко викладеними, а істинний зміст інших слів без припущень встановити неможливо внаслідок легковажного ставлення працівника поліції до складання вказаного рапорту, зокрема суд акцентує увагу на нечіткості написання слів.

При цьому суд акцентує увагу окрім форми рапорту також і на його правовій природі, зокрема за своїм характером вказаний рапорт не може бути визнаний у якості належного та допустимого доказу, оскільки обставини, що викладаються в рапорті, безпосередньо сприймались працівником поліції, який склавши протокол про адміністративне правопорушення (в розумінні ст. 251 КУпАП протокол є доказом по справі) переносить своє суб`єктивне сприйняття юридичної ситуації на матеріальний носій, тобто рапорт, намагаючись штучно збільшити доказову базу за фактом інкримінованого правопорушення.

У зв`язку з вищезазначеним суд вважає за можливе також звернутись до правового висновку Верховного Суду викладеного за фактом надання оцінки критерію допустимості показів працівника поліції в межах розгляду справи про адміністративне правопорушення (постанова від 29 квітня 2020 року № 161/5372/17). Цінність свідка полягає в його безпосередньому об`єктивному сприйнятті обставини справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи. І саме з огляду на своє нейтральне становище людина здатна об`єктивно та правильно засвідчити події і факти так, як вони дійсно відбувалися для можливості уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами. Однак у розглянуті ВС справі основним та єдиним доказом вчинення правопорушення стали пояснення зацікавленої особи відповідача, який є працівником поліції, а тому останні не можуть бути допустимим доказом.

Інші докази, які би підтверджували факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме факт відмови від продуття алкотестеру, в матеріалах справи відсутні, не здобуто таких доказів і під час розгляду справи в суді. Само по собі складення протоколу про адміністративне правопорушення, за відсутності інших даних на підтвердження наявності складу адмінправопорушення, не є підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

В такій ситуації протокол про адміністративне правопорушення, як беззаперечний доказ винуватості ОСОБА_1 у інкримінованому йому адміністративному правопорушенні, не може бути визнаний належними доказами по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійними беззаперечним доказом, а обставини, викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніву у суду.

Так, згідно ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998р. (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає серед іншого, щоби, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа вчинила правопорушення, яке ставиться йому в провину; обов`язок доведення лежить на обвинуваченні, і всі сумніви повинні тлумачитися на користь обвинуваченого.

При цьому суд враховує, що у своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року ЄСПЛ звертає увагу, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

З врахуванням наведеного, суд вважає, що факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП не знайшов свого підтвердження під час розгляду матеріалів адміністративної справи в суді, а тому провадження в даній справі необхідно закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження по справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю через відсутність події та складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ч.1 ст. 247, 283-285 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, відносно ОСОБА_1 закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня винесення постанови апеляційної скарги до Мар`їнського районного суду Донецької області.

Суддя Кучко Я.Ю.