ПОСТАНОВА
іменем України
"17" червня 2020 р. смт.Мілове
Суддя Міловського районного суду Луганської області Гуцол М.П. розглянувши подання начальника Міловського районного сектору з питань пробації майора внутрішньої служби Власової Г.В. для вирішення питання про давність виконання судового рішення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
05.06.2020 року до суду звернувся начальник Міловського районного сектору з питань пробації майор внутрішньої служби Власова Г.В. з поданням для вирішення питання про давність виконання судового рішення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на те, що постановою Міловського районного суду Луганської області від 31.01.2018 року за ст. 185 КУпАП накладено адміністративне стягнення у вигляді 60 годин громадських робіт, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування подання, начальник Міловського районного сектору з питань пробації в Луганській області майор внутрішньої служби Власова Г.В. посилається на те, що для вирішення питання про звільнення особи ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення у виді громадських робіт, накладеного постановою Міловського районного суду Луганської області від 31.01.2018 року у зв`язку із закінченням строку давності виконання судового рішення.
12.02.2018 року постанова Міловського районного суду Луганської області надійшла до Міловського районного сектору з питань пробації, та в цей же день була прийнята до виконання.
13.02.2018 року ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 було надіслано виклик до Міловського районного сектору з питань пробації для проведення бесіди та ознайомлення з умовами виконання стягнення, за викликом не з`явився.
23.03.2018 року за адресою: вул. Дружби Народів, 18, смт. Мілове, Міловського району, Луганської області було здійснено перевірку ОСОБА_1 за місцем мешкання. Порушник за вказаною адресою знаходився дома, з ним було проведено профілактичну бесіду, ознайомлено з умовами відбування адміністративного стягнення. Під особистий підпис вручено направлення до Міловської селищної ради відпрацювання адміністративного стягнення.
Але для відпрацювання порушник до Міловської селищної ради не зявився, в подальшому допускав неявки на робоче місце. 13.04.2018 року до Міловського районного суду Луганської області було направлено подання про заміну не відбутого строку покарання громадських робіт на адміністративний арешт. 18.04.2018 року Міловським районним судом луганської області відмовлено у задоволенні подання Міловського районного сектору.
10.10.2018 року до Міловського районного суду Луганської області було направлено подання щодо вирішення питань, пов`язаних з виконанням постанови суд. Згідно рішення Міловського районного суду Луганської області від 05.11.2018 року відстрочено виконання постанови Міловського районного суду Луганської області від 31.01.2018 року.
21.12.2018 року до Міловського районного суду Луганської області було направлено подання щодо вирішення питання про заміну штрафом накладеного адмініністративного стягнення у виді громадських робіт. 29.12.2018 року Міловським районним судом Луганської області було відмовлено в задоволенні подання.
02.05.2019 року до Міловського районного суду Луганської області було направлено подання про заміну невідбутної частини адміністративного стягнення у вигляді громадських робіт. 13.05.2019 року Міловським районним судом Луганської області було відмовлено в задоволенні подання.
Згідно наданої інформації з комунального закладу «Днепропетровська клінічна психіатрична лікарня» ОСОБА_1 знаходиться у відділенні для застосування примусових заходів медичного характеру з посиленим наглядом з 27.04.2018 року, згідно ухвали Міловського районного суду Луганської області від 19.04.2018 року. На даний час потребує подальшого лікування. Термін його перебування у лікарні залежати від стану його психічного здоров`я.
17.06.2020 року начальник Міловського районного сектору з питань пробації майор внутрішньої служби Власова Г.В. надав через канцелярію суду заяву про розгляд подання розглянути без її участі та просила задовольнити подання.
Дослідивши матеріали подання, суд виходить з наступного.
Згідно ч.1 ст.303 КУпАП не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення.
Під давністю виконання розуміється закінчення з моменту звернення постанови про накладення адміністративного стягнення до реалізації встановленого законом терміну, після якого виключаються подальші дії виконавчого характеру.
Відповідно статті 304 КУпАП питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.
З урахуванням того, що завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституціїі законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП).
Відповідно до статей 1, 8 Основного Закону Україна є правовою державою, де визнається і діє принцип верховенства права. Згідно з положеннями ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Вирішуючи порушене у цій справі питання, відповідно до цього принципу, суд враховує, що згідно з ст. 303 чинного КУпАП не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення,тобто цей нормативно-правовий акт не містить положень, які б дозволяли суду звільнити від відбування покарання особу, у зв`язку із закінченням строків давності виконання цієї постанови.
За цих обставин, з першого погляду, суд мав би відмовити у задоволені подання так, як у цій справі строк звернення вказаного судового рішення відбувся у вказаний термін, не дивлячись на явно несправедливий і надмірний характер такого заходу відносно особи, так як з дня ухвалення судового рішення про накладення адміністративного стягнення минуло понад 2 роки.
Однак, у цьому контексті суд зауважує, що правові системи мають містити правові запобіжники, які б були спрямовані та допомагали б судам уникнути несправедливості, яка може виникнути при застосуванні правової норми суворо в кожному випадку, незалежно від того, наскільки незвичними є обставин тієї чи іншої справи, адже природа справедливості полягає у виправленні закону, коли він є дефектним через свою універсальність.
А тому, суд акцентує увагу на тому, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), надаючи автономного значення поняттям, які застосовуються в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), часто розцінює справи про адміністративні правопорушення саме як «кримінальні» в розумінні норм Конвенції.
Таким чином, суд не може не звернути увагу та те, що, у той час як КУпАП, здавалося б, повинен встановлює відповідальність за менш тяжкі правопорушення, ніж злочини, в реальності він передбачає невизначений строк давності виконання того чи іншого судового рішення, що є більш суворим заходом, на відміну, від строків встановленим Кримінальним кодексом України, адже, останній, у своїй статті 80 указує, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості; 3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин; 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; 5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин .
Це, на думку суду, указує на те, що особи, які притягуються до адміністративної відповідальності знаходяться явно в невигідній правовій ситуації в порівнянні з тими, хто вчинив більш тяжке правопорушення (злочин) в питанні давності виконання постанов про накладення адміністративних стягнень та обвинувальних вироків.
У рішенні від № 15-рп/2004 від 2 листопада 2004 року КСУ вказано, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті, перед усім, ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.
У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.
Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість.
Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина перша статті 50 Кодексу). Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами (частина друга статті 50 Кодексу).
Загальні засади призначення покарання не містять винятків щодо неврахування ступеня тяжкості стосовно класифікації злочинів до злочинів невеликої тяжкості і поширюються на всі злочини незалежно від ступеня їх тяжкості.
Можливість застосування до осіб, які вчинили злочин невеликої тяжкості, інших норм, що передбачають правові підстави і порядок звільнення від кримінальної відповідальності та від покарання (статті 44, 45, 46, 47, 48, 74 Кодексу), не може бути перепоною для індивідуалізації покарання, зокрема, шляхом призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.
Проте цього способу індивідуалізації покарання для осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, статтею 69 Кодексу не передбачено, хоча в ній ідеться про особливі підстави, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину для осіб, які вчинили особливо тяжкі, тяжкі і середньої тяжкості злочини. Тим самим норми зазначеної статті суперечать основоположному принципу правової держави справедливості, оскільки особи, які вчинили злочини невеликої тяжкості, поставлені в гірші умови, ніж ті, які вчинили більш тяжкі злочини. Закон не може ставити в більш несприятливе становище винних осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, порівняно з винними особами, які вчинили більш тяжкі злочини є порушенням конституційних положень щодо рівності громадян перед законом.
Правопорушення у якому було визнано винуватим порушника, у цьому випадку, з огляду на характер вчиненого діяння, не може, на думку суду, містити більший строк давності виконання ніж за вчинення особою злочину невеликої тяжкості, тобто понад 2 роки.
Вказане судове рішення не було виконано до цього часу, через неспроможність органів державної влади забезпечити таке виконання.
Судом не було встановлено з боку особи факту ухилення від відбування покарання за ці роки.
А тому покладати на громадянина тягар відповідальності за неспроможність органу державної влади виконати покладені на них обов`язки є явно надмірним тягарем.
Згідно ч. 2 ст. 3 Основного Закону України держава відповідає перед людиною за свою діяльність, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, що обумовлює максимально повне забезпечення юридичними засобами охорони і захисту прав і свобод людини і громадянина.
Наведені конституційні норми корелюють з положеннями, які з метою захисту прав людини визначені в міжнародно-правових документах (підпункти "a", "b" пункту 3 статті 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року;пункт 1 статті 6,стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року) і вказують на зобов`язання держав-учасниць забезпечити у національному законодавстві кожному ефективний засіб правового захисту від порушення його прав особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У цій ситуації, судом не оспорюється беззаперечна необхідність виконання судових рішень у світлі завдань КУпАП регламентованих його статтею 1, однак суд акцентує увагу, у цьому винятковому випадку, на його переконання, у цей період порушується справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, бо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, який порушує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.
Згідно ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (надалі Закон) суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суди здійснюють правосуддя на основі Конституціїі законів України та на засадах верховенства права (ст. 6 Закону).
З урахуванням наведеного суд уважає за доцільне, у світлі норм ст.ст. 1-2, 300, 302-303 КУпАП, в їх системному зв`язку з нормами Конституції України та практикою ЄСПЛ на засадах верховенства права у руслі поняття справедливості, з точки зору суду, припинити виконання постанови від 31.01.2018 року за давністю її виконання звільнивши ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення у зв`язку із закінченням строків давності виконання вказаного судового рішення у світлі розумних строків виконання,так як з дня ухвалення судового рішення про накладення адміністративного стягнення минуло понад два роки.
Адже лише, у даний спосіб, на цей час, є можливим відновити справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а саме шляхом застосування єдино можливого шляху виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до проведення такої дії, враховуючи, що ЄСПЛ у справі «Пєрсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium) (Article 50), Series A № 85, C. 16,зазначив, що він «виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому він перебував», адже таким чином підкреслюється верховенство обов`язку відновлення status quo ante, а в рішенні від 31 жовтня 1995 року у справі «Папамічалопулос та інші проти Греції» (Papamichalopoulos and Others v. Greece) (стаття 50), Series A № 330-B,суд застосував принцип restitutio in integrum та вказав, що виправлення повинне, по можливості, відновити стан, який найімовірніше існував би та застосувати в цих цілях всі можливі шляхи такого виправлення у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію справедливого балансу.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 283, 287-289, 303, 304, 298, 321-1 321-4, КУпАП, суддя
клопотання начальника Міловського районного сектору з питань пробації майора внутрішньої служби Власової Г.В. для вирішення питання про давність виконання судового рішення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити.
Припинити виконання постанови Міловського районного суду Луганської області від 31.01.2018 року в частині накладення на нього адміністративного стягнення у виді громадських робіт у зв`язку із закінченням строків давності виконання вказаного судового рішення.
Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя: М.П. Гуцол