№ 755/5681/20
№ 3/755/3114/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2020 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Метелешко О.В. розглянувши матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції в м. Києві про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого менеджером у ТОВ «Сатурн ТВ», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з даних, що містяться у протоколі про адміністративне правопорушення серії ГП № 303386, ОСОБА_1 , 14 квітня 2020 року, о 21 годині 30 хвилин, знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Райдужна, 1, вийшов на проїжджу частину поза межами пішохідного переходу та перешкоджав руху службового автомобіля. На законну вимогу інспекторів патрульної поліції ОСОБА_2 та ОСОБА_4 припинити правопорушення, не відреагував, почав бити руками по службовому автомобілю д/н НОМЕР_1 , чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав та зазначив, що 14 квітня 2020 року, він, перебуваючи за кермом автомобіля «Деу ланос», номерний знак НОМЕР_2 , рухався по вул. Райдужній, у місті Києві. В автомобілі знаходилися його дружина та ще три його співробітники. Під час руху, він помітив на зустрічній смузі автомобіль патрульної поліції, який рухався із вимкненими проблисковими маячками та після зустрічного роз`їзду з автомобілем патрульної поліції, їх автомобіль змінив напрямок руху та почав рух за його автомобілем у попутному напрямку, не вмикаючи, при цьому, проблискові маячки. Після того, як він проїхав перехрестя, в автомобілі патрульної поліції ввімкнулися червоні маячки, і він, помітивши ці спецсигнали, здійснив зупинку з дотриманням правил дорожнього руху, ввімкнув аварійну сигналізацію та, не виходячи з автомобіля, чекав, коли підійде інспектор патрульної поліції. Автомобіль патрульної поліції припаркувався позаду його автомобіля приблизно на відстані 1,5 метри. Підійшовши до його автомобіля, інспектор патрульної поліції назвав своє прізвище, ім`я та по-батькові, а також, спеціальне звання, однак, на його вимогу виконати вимоги ч. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», а саме пред`явити службове посвідчення, надавши йому можливість ознайомитися із викладеною у ньому інформацією, останній відмовився. Лише після того, коли він декілька разів задав питання щодо підстав зупинки його автомобіля, інспектор патрульної поліції ОСОБА_4 пред`явив службове посвідчення та повідомив, що його автомобіль зупинено для здійснення перевірки наявності полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Він повідомив, що той не має законодавчо визначеного права зупиняти транспортний засіб виключно для того, щоб здійснити перевірку наявності полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і є лише два випадки, коли поліцейський може перевірити поліс страхування, а оскільки такі випадки відсутні, його вимога є незаконною. Після цього, інспектор патрульної поліції ОСОБА_4 повідомив йому іншу підставу зупинки його автомобіля, а саме те, що зупинку автомобіля здійснено на підставі п. 3 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію». На його прохання зачитати норму п. 3 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» інспектор патрульної поліції повідомив, що він не зобов`язаний зачитувати норми закону водіям і якщо йому цікаво, то він може самостійно ознайомитись з її змістом. У свою чергу, він пред`явив інспектору патрульної поліції ОСОБА_4 водійське посвідчення та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а щодо вимоги пред`явити поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, то зауважив, що він оформлений в електронному вигляді, а його мобільний телефон тимчасово не працює (розрядився) і запропонував йому перевірити наявність полісу самостійно, оскільки в нього є технічна можливість це зробити. Інспектор патрульної поліції повідомив, що не бажає цього робити, а тому, буде оформлювати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі. Він зауважив інспектору патрульної поліції, що бажає скористатися своїм правом на отримання правової допомоги, взяв у дружини, яка їхала з ним в автомобілі, її мобільний телефон та зателефонував фахівцю у галузі права. Інспектор патрульної поліції повернувся до автомобіля патрульної поліції, а він, у цей час, перебував біля свого автомобіля і отримував правову допомогу в телефонному режимі. Приблизно через 2 хвилини, інспектор патрульної поліції ОСОБА_4 , знаходячись від нього на відстані приблизно 1,5 метри, запитав, чи буду він отримувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, незважаючи на те, що він ще спілкувався з фахівцем у галузі права. Він повідомив поліцейському, що не відмовляється отримувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, однак, перш, ніж її отримати, він має знати про свої законні права, а відтак, має перш за все, завершити розмову з фахівцем у галузі права. Однак, з невідомих йому причин, інспектор патрульної поліції сприйняв це як відмову від отримання постанови у справі про адміністративне правопорушення та повернувся в автомобіль патрульної поліції, зачинивши при цьому, двері автомобіля. Він, не розуміючи поведінку інспектора патрульної поліції, почав просити віддати йому постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, однак, його прохання було проігнороване. Зважаючи на те, що двері та вікна автомобіля патрульної поліції були зачинені і, ймовірно, інспектор патрульної поліції його не чує, він підійшов до автомобіля патрульної поліції зі сторони пасажирського сидіння, постукав у вікно і ще раз попросив віддати йому постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення. На його неодноразове прохання віддати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, особи, які знаходились в автомобілі патрульної поліції, не реагували і він припустив, що вони взагалі мали на меті рушити в невідомому напрямку, не вручивши йому постанову. Він хвилювався, і, не розуміючи, як в такій ситуації слід діяти, стояв стати біля автомобіля патрульної поліції і в котрий раз попросив все ж таки віддати йому постанову. Одразу, після цього, з автомобіля патрульної поліції вийшов інспектор патрульної поліції ОСОБА_4 разом з іншими особами, які в ньому находились, та повідомив, що буде здійснювати адміністративне затримання, яке він вважає протиправним, оскільки нічого не порушував, а лише намагався отримати постанову у справі про адміністративне правопорушення, яку відповідно до ст. 258 КУпАП, йому зобов`язані були вручити. Однак, постанову серії ЕАК №2389145 від 14.04.2020 року про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 гривень, він отримав лише у відділенні поліції № 3 Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві, куди його привезли для складання протоколу про адміністративне затримання та протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 185 КУпАП. Відповідно до змісту вказаної постанови, суть адміністративного правопорушення полягає у тому, що він 14.04.2020 року, о 21 годині 21 хвилина, керуючи автомобілем «Деу Ланос», номерний знак НОМЕР_2 , в м. Києві, по вул. Миколи Кибальчича, при перевірці документів, не пред`явив поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 2.4.А ПДР України, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст.126 КУпАП. Одразу, у відділенні поліції № 3 Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві о 22 годині 25 хвилин, було складено та вручено йому другу постанову серії ЕАК № 2389339, відповідно до якої, він, начебто, 14.04.2020 року о 22 годині 20 хвилин, перебував у м. Києві, по вул. Райдужній, на проїзній частині поза межами пішохідного переходу, чим порушив п. 4.14. (ґ) ПДР, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 127 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 51 гривня. Зазначені постанови він вважає протиправними та оскаржив їх до Деснянського районного суду м. Києва (справа № 754/4907/20). Зокрема, з матеріалів провадження вбачається, що працівники поліції розцінили його дії щодо намагання отримати постанову серії ЕАК №2389145 від 14.04.2020 року про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП, як злісну непокору законним вимогам працівників поліції та 14.04.2020 року відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 185 КУпАП та протокол про адміністративне затримання. Проте, такі дії працівників поліції не відповідають вимогам закону, оскільки необхідно відрізняти злісну непокору законному розпорядженню або вимозі від опору, який проявляється в активній протидії, яка перешкоджає нормальній діяльності працівників поліції. Як вбачається зі змісту протоколу серії ГП № 303386 від 14.04.2020 року, він надав пояснення, в яких зазначив, що дії працівників поліції є незаконними та протиправними, які спровокували ситуацію та неправомірно склали протокол. Вважає за необхідне зазначити, що інспектор патрульної поліції не висловлював розпоряджень або вимог до нього, а знаходився в автомобілі патрульної поліції, в якому були зачинені вікна та двері й коли вийшов з автомобіля патрульної поліції, то лише повідомив, що буде здійснювати адміністративне затримання, під час якого, він не чинив опору. У зв`язку з вищенаведеним, просив закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення та на підтвердження своїх пояснень надав суду письмові докази та відеозапис з місця події.

Зокрема, у судовому засіданні, за участю ОСОБА_1 , було переглянуто відеозапис із портативного відеореєстратора № АА 00879, який надійшов з Управління патрульної поліції у м. Києві, а також, відеозапис з місця події, наданий останнім у судовому засіданні.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , переглянувши відеозаписи, дослідивши наявні матеріали в їх сукупності, приходжу до наступного.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, одним з завдань провадження в справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно з вимогами ст. ст. 278, 280 КУпАП, суд першої інстанції при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення має вирішити питання про правильність складання протоколу та інших матеріалів справи, чи є необхідність у витребуванні додаткових матеріалів, а при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Так, відповідно до ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Стаття 8 Конституції України декларує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Виходячи з положень ст. 8 Конституції України дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції України).

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 , 14 квітня 2020 року, о 21 годині 30 хвилин, знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Райдужна, 1, вийшов на проїжджу частину поза межами пішохідного переходу та перешкоджав руху службового автомобіля. На законну вимогу інспекторів патрульної поліції припинити правопорушення, не відреагував, почав бити руками по службовому автомобілю д/н 6855, що суперечить відеозапису із портативного відеореєстратора № АА 00879, який надійшов з Управління патрульної поліції у м. Києві, оскільки о 21 годині 30 хвилин ОСОБА_1 вже був доставлений до відділу поліції.

Крім того, як вбачається з протоколу про адміністративне затримання, ОСОБА_1 був доставлений до відділу поліції о 21 годині 45 хвилин, однак, з відео вбачається, що останній був доставлений до даного відділу о 21 годині 30 хвилин, що також суперечить викладеному у протоколі змісту.

Зокрема, ОСОБА_1 надав суду послідовні, логічні пояснення, які викладені вище, бере їх до уваги.

Всі наведені вище обставини та зібрані докази в їх сукупності, дають підстави вважати, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, адже, всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зокрема, уточнювати, відредактовувати протокол суд змоги не має, адже ЄСПЛ у справі «Карелін проти Росії»(«Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення.

При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

З огляду на викладене вище, суд зазначає, що оскільки діючим Кодексом України про адміністративне правопорушення не передбачено закриття провадження у зв`язку з невстановленістю достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді, то в даному випадку, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення ОСОБА_1 , вивчивши наявні докази в їх сукупності, необхідно провадження закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

Так, п. 1 ст. 247 КУпАП передбачено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, якщо в діях особи відсутній склад адміністративного правопорушення.

Крім того, відповідно до статті 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Аналогічного роду положення закріплено і у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Крім того, відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282) доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Зокрема, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Суд враховує, що п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та ст. 40-1 КУпАП визначено, що судовий збір стягується лише у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, а тому виходячи з норм ч. 2 ст. 284 та ст. 247 КУпАП, не вбачає підстав для звернення судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 7, 9, 130, 245, 247, 251-252, 256, 266, 280, 283, 284 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 185 КУпАП - закрити, на підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення через Дніпровський районний суд м. Києва.

Суддя: