ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2020 Справа №607/10072/20

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Сташків Надія Михайлівна, розглянувши матеріали, які надійшли від Тернопільського районного ВП Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, місце проживання: АДРЕСА_1 , працює інспектором з охорони праці та пожежної безпеки у ТОВ «Аплісенс», одружений, на утриманні двоє неповнолітніх дітей,

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України, місце проживання: АДРЕСА_1 , не працює, одружена, на утриманні двоє неповнолітніх дітей,

за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

з участю: осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР18 №298556 від 15 червня 2020 року, 11 червня 2020 року близько 20 год. 00 хв. ОСОБА_1 за місцем спільного проживання по АДРЕСА_1 вчинив насильство в сім`ї відносно своєї дружини ОСОБА_2 , в ході якого виражався нецензурною лайкою та чинив моральний і психологічний тиск.

Крім цього, як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР18 №298557 від 15 червня 2020 року, 15 червня 2020 року близько 20 год. 00 хв. ОСОБА_2 вчинила насильство в сім`ї відносно свого чоловіка ОСОБА_1 , а саме висловлювалась в його сторону нецензурною лайкою.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , пояснивши, що повністю розуміє зміст роз`яснених йому прав, передбачених ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, винним себе у вчиненому адміністративному правопорушенні не визнав. Пояснив, що домашнього насильства відносно своєї дружини ОСОБА_2 не вчиняв. Крім цього, вказав, що ОСОБА_2 15 червня 2020 року насильства відносно нього не вчиняла, вони просто посварились.

У судовому засіданні ОСОБА_2 , пояснивши, що повністю розуміє зміст роз`яснених їй прав, передбачених ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, винною себе у вчиненому адміністративному правопорушенні не визнала. Пояснила, що домашнього насильства відносно свого чоловіка ОСОБА_1 не вчиняла. Крім цього, вказав, що ОСОБА_1 11 червня 2020 року насильства відносно неї також не вчиняв, вона викликала працівників поліції з тою метою, щоб вони попередили ОСОБА_1 про недопустимість домашнього насильства, яке було вчинене ним 10 червня 2020 року.

Для вирішення питання про те, чи були вчинені дані правопорушення, та чи винні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у їх вчиненні, судом досліджено зібрані у справі докази.

Як убачається з рапорту помічника чергового Тернопільського районного ВП Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Керніцького А.М. від 15 червня 2020 року, 15 червня 2020 року о 18 год. 50 хв. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 15 червня 2020 року о 18 год. 50 хв. по АДРЕСА_2 11 червня 2020 року ОСОБА_2 написала заяву на свого чоловіка, однак на її звернення ніхто не реагував. Виїздом на місце події встановлено, що 11 червня 2020 року ОСОБА_2 написала заяву на свого чоловіка, який чинив психологічний тиск та погрожував фізичною розправою. Із вказаного рапорту не вбачається, що ОСОБА_1 11 червня 2020 року вчинив домашнє насильство відносно своєї дружини ОСОБА_2 , так само як і не вбачається, що ОСОБА_2 15 червня 2020 року вчинила домашнє насильство відносно свого чоловіка ОСОБА_1 .

Як слідує з письмових пояснень ОСОБА_1 від 15 червня 2020 року, 15 червня 2020 року протягом дня у нього з дружиною ОСОБА_2 конфліктів не виникало. Конфлікт між ними відбувся 11 червня 2020 року, однак лише словесний. Із зазначених пояснень також не вбачається, що ОСОБА_1 11 червня 2020 року вчинив домашнє насильство відносно своєї дружини ОСОБА_2 , так само як і не вбачається, що ОСОБА_2 15 червня 2020 року вчинила домашнє насильство відносно свого чоловіка ОСОБА_1 .

Будь-які інші докази в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до п. п. 3 п. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Положеннями ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Жодних доказів про те, що ОСОБА_1 11 червня 2020 року близько 20 год. 00 хв. вчинив насильство в сім`ї відносно своєї дружини ОСОБА_2 , в ході якого виражався нецензурною лайкою та чинив моральний і психологічний тиск, в матеріалах справи немає.

Так само, в матеріалах справи немає жодних доказів про те, що ОСОБА_1 15 червня 2020 року близько 20 год. 00 хв. вчинила насильство в сім`ї відносно свого чоловіка ОСОБА_1 , а саме висловлювалась в його сторону нецензурною лайкою.

Крім цього, з наданих в судовому засіданні пояснень ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 вбачається, що насильства в сім`ї один відносно одного вони не вчиняли ні 11 червня 2020 року, ні 15 червня 2020 року.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/ 2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, у тому числі, й закріпленій у статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Відповідна позиція Конституційного Суду України узгоджується з правовими позиціями Європейського Суду з прав людини, практика якого при розгляді справ судами в обов`язковому порядку використовується як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Зокрема, в рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», Європейський Суд зазначив, що презумпція невинуватості насамперед є процесуальною гарантією у кримінальних справах, але сфера застосування цього принципу значно ширша: презумпція невинуватості обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин. Презумпція невинуватості є одним із аспектів справедливого судового розгляду.

Практика Європейського Суду вказує на те, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доказування є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення.

У справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v.Russia», рішення від 30.05.2013, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v.Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення, без наявних інших доказів, які б підтверджували обставини, викладені у ньому, не є беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні.

Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

За вказаних обставин судом установлено, що докази вини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні ними домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, не є переконливими і достатніми та не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, судом не встановлено жодного прямого доказу, на підставі якого суд міг би беззаперечно встановити, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вчинили правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

З цих підстав суд приходить до переконання про відсутність в діях ОСОБА_1 та ОСОБА_2 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. ст. 173-2, 247, 280, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя

П О С Т А Н О В И Л А:

Закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Головуючий суддяН. М. Сташків