Спарва№ 308/3854/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2020 м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Бедьо В.І. , за участі представника особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 розглянувши справу про адміністративне правопорушення, що надійшла з Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого в АДРЕСА_1 за ст. 44-3 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В:

З протоколу про адміністративне правопорушення серії Серії АПР 18 № 151112 від 06.04.2020 року вбачається, що 05.04.2020 року, о 08.00 год., протеєрей ОСОБА_2 за адресою м. Ужгород, вул. Лозова, б/н, проводив богослужіння із значним скупченням людей, чим порушив п. 7 постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2020 року № 255, та вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 44-3 КУпАП.

Представник особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 у судовому засіданні просив закрити провадження у справі за п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення з підстав, викладених у письмових поясненнях на протокол. Зокрема вказує на те, що 06.04.2020 дільничним офіцером поліції Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області Дужарем В. стосовно ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 151112 за ч.1 ст.44-3 КУпАП, який мотивовано ним, що ОСОБА_2 начебто 05.04.2020 близько 08:00 год. за адресою м. Ужгород, вул. Лозова, б/н провів богослужіння із значним скупченням людей, чим порушив п.7 постанови КМУ № 255 від 02.04.2020.

Сторона захисту вважає, що вказаний протокол є необґрунтованим та незаконним, а провадження у даній справі підлягає закриттю з тих підстав, що протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 151112 від 06.04.2020 не відповідає вимогам КУпАП не відповідає. Так, статтею 44-3 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами. Диспозиція норми ст. 44-3 КУпАП є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні правила щодо карантину людей. 11.03.2020 КМУ прийняв постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». 02.04.2020 КМУ прийняв постанову № 255 від 02.04.2020 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211». У протоколі поліцейський зазначив, що ОСОБА_2 порушив (цитую) «п.7 постанови КМУ № 255 від 02.04.2020 р.». Разом з тим, постанова КМУ № 255 від 02.04.2020 складається всього з 2-х пунктів. Пункт 1 змінює назву і текст постанови № 211 від 11.03.2020 та наводить їх нову редакцію. Пункт 2 змінює Додаток до постанови № 211 від 11.03.2020 та наводить його нову редакцію. Захисник вказує на те, що можливо поліцейський мав на увазі пункт 7 постанови КМУ № 211 від 11.03.2020 в редакції, викладеній у пункті 1 постанова КМУ № 255 від 02.04.2020. Згідно з п.7 постанови КМУ № 211 від 11.03.2020 (в редакції п.1 постанови КМУ № 255 від 02.04.2020) Міністерству цифрової трансформації до 5 квітня 2020 р. розробити електронний сервіс з використанням мобільного додатка Єдиного державного веб-порталу електронних послуг для можливості проведення моніторингу щодо додержання самоізоляції та/або обсервації (ізоляції) особами, зазначеними в пунктах 4 і 5 цієї постанови, за наявності згоди відповідної особи. Порядок інформаційної взаємодії Єдиного державного веб-порталу електронних послуг, інформаційних систем Міністерства внутрішніх справ та Національної поліції, інформаційних систем Міністерства охорони здоров`я та державної установи Центр громадського здоров`я Міністерства охорони здоров`я України, які мають необхідні для проведення зазначеного моніторингу дані, встановлюється Міністерством цифрової трансформації та держателем відповідної інформаційної системи.

Як видно, вказаний пункт є взагалі свого роду дорученням КМУ Міністерству цифрової трансформації і взагалі не встановлює яких-небудь правил карантину. Таким чином захисник вказує на те, що ОСОБА_2 поліцейським приписано порушення саме пункту 7 постанови КМУ № 255 від 02.04.2020, якого насправді не існує.

Так, санкцією ст.44-3 КУпАП передбачено накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі від 10 до 20 тис. неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить віл 17 до 34 тис. грн. Вказана сума штрафу значно (більш, ніж в 33 рази) перевищує мінімальний розмір штрафу як кримінального покарання, встановленого КК України (30 н.м.д.г. 510 грн.). Наведене свідчить про обтяжливість адміністративного штрафу за ст.44-3 КУпАП та його кримінальну природу в розумінні Конвенції. А тому, в даному випадку підлягають застосуванню положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентна практика Європейського суду з прав людини. ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово зазначав, що суд не вправі перебирати на себе роль обвинувачення та самотужки шукати докази, які можуть слугувати для доведення вини особи. Так, суд не вправі самостійно змінювати, на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якою певною особою має доводитися в суді. За наведених обставин випливає, що у протоколі відсутня об`єктивна сторона складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.44-3 КУпАП, оскільки з нього не зрозуміло, яку саме норму закону порушив ОСОБА_2 . Вказане свідчить про відсутність складу адміністративного правопорушення як такого.

Також представник вказує на існуючі суперечності між протоколом та доданими до нього матеріалами, тобто наявні у матеріалах справи документи не узгоджуються як між собою, так і з протоколом про адміністративне правопорушення, та суперечать один одному. Так, у протоколі вказано, що місцем правопорушення є м. Ужгород, вул. Лозова, б/н. Натомість, у рапорті чергового поліцейського Ужгородського ВП від 05.04.2020 місцем правопорушення вказано м. Ужгород, вул. Тячівська. Попри це, у рапорті начальника СПК ВП Ужгородського ВП М. Петрика від 05.04.2020 місцем вчинення правопорушення також зазначено м. Ужгород, вул. Тячівська. Те ж саме вказано у рапорті інспектора з КОЗу СДС ВП Ужгородського ВП М. Гряділя від 05.04.2020 м. Ужгород, вул. Тячівська.

Однак, у рапорті ст. ДОП ВП Ужгородського ВП В. Дужара від 06.04.2020 місцем вчинення порушення вже вказано м. Ужгород, вул. Лозова, б/н. Також, у незрозумілому документі довідці про результати проведення перевірки по анонімному повідомленні, яке зареєстровано в ІТС ІПНП Ужгородського ВП № 7331 від 05.04.2020, № 7331/106/25/1-2020 від 06.04.2020, місцем вчинення адміністративного правопорушення вказано і м. Ужгород, вул. Тячівська і м. Ужгород, вул. Лозова, б/н.

Вказане на думку представника свідчить про невідповідність протоколу та доданих до нього матеріалів вимогам ст.256 КУпАП.

Протокол про адміністративне правопорушення та додані до нього матеріали містять суперечності не тільки щодо місця вчинення правопорушення, а й щодо самого факту його вчинення та часу такого. У протоколі про адміністративне правопорушення вказано, що порушення було вчинено близько 08:00 год. 05.04.2020. Проте, анонімний дзвінок про його вчинення надійшов до Ужгородського ВП о 14:49 год. 05.04.2020, що видно з рапорту чергового поліції. Поліцейський патруль УПП в Закарпатській області прибув на місце події о 15:04 год. 05.04.2020, що також вбачається з вказаного рапорту чергового. За наслідками прибуття на місце події порушень карантину не виявлено. Наведене узгоджується з довідкою № 7331/106/25/1-2020 від 06.04.2020. Крім того, у вказаній довідці, яка додана в якості доказу до протоколу, всупереч самому протоколу зазначено, що наведена в ній інформація не знайшла свого підтвердження, однак ОСОБА_2 все одно слід притягнути до адміністративної відповідальності.

З рапортів же поліцейських ОСОБА_3 . ОСОБА_4 та М. ОСОБА_5 випливає, що правопорушення все ж таки було і таке ними виявлено о 12:00 год. 05.04.2020, тобто, ще до надходження до поліції згаданого вище анонімного дзвінка. При цьому, яким чином поліцейські о 12:00 год. встановили, що ОСОБА_2 вчинив адміністративне правопорушення о 08:00 год. 05.04.2020, незрозуміло. Вказане також свідчить про невідповідність протоколу та доданих до нього матеріалів вимогам ст.256 КУпАП.

Також сторона захисту вказує на відсутність належних і допустимих доказів правопорушення. Рапорти поліцейських М. Петрика та М. ОСОБА_5 вважає недопустимими доказами. Те ж саме стосується рапорту поліцейського, який склав протокол, - ОСОБА_6 , який, як вбачається з матеріалів, на місці події взагалі присутній не був, а сам протокол склав взагалі на наступний день 06.04.2020. Рапорт є внутрішнім документом та не може слугувати доказом по справі, оскільки механізм складання рапорту не врегульований законодавцем, складається у вільній формі, тому не відображає всіх необхідних відомостей для судового провадження, та в ньому відсутні джерела отримання інформації, у зв`язку із чим, не може бути доказом у розумінні ст. 251 КУпАП. Вказані рапорти не можуть бути визнані доказами підтвердження факту вчинення адміністративного правопорушення, оскільки вони не підтверджуються іншими доказами. Крім того, зазначені поліцейські, будучи учасниками даної справи як суб`єкти владних повноважень, є безпосередньо зацікавленими в її результатах. Наведене узгоджується з практикою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (постанови від 26.03.2020 у справі № 308/3039/20, від 13.05.2020 у справі № 308/3119/20). Таку ж позицію займає Касаційний адміністративний суд Верховного Суду поліцейський у спірних правовідносинах виступає в якості суб`єкта владних повноважень, який зацікавлений у розгляді справи, його рапорт (пояснення) не може слугувати доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення (постанови від 15.04.2020 у справі № 489/4827/16-а, від 20.05.2020 у справі № 524/5741/16-а, від 28.05.2020 у справі № 524/4668/17). Що стосується наявного у матеріалах чорно-білого фото з печаткою «Довідка», то таке є також недопустимим доказом. У протоколі про дане фото та використання яких-небудь технічних засобів під час фіксації правопорушення згадки взагалі немає . З фото не вбачається де, коли і ким воно зроблено.

Дата й час на ній не відображені. Не зрозуміло також за допомогою якого технічного засобу дане фото зроблено та яку саме подію відображає. Фото не засвідчене підписом особи, яка складала протокол. Як наслідок, у матеріалах справи відсутні дані, що вказана фотографія отримана з дотриманням вимог ст.251 КУпАП, ст.40 Закону України «Про Національну поліцію» та Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, яка затверджена Наказом МВС України №1026 від 18 грудня 2018 року.Таким чином, додане до протоколу фото є неналежним та недопустимим доказом.

Щодо пояснень ОСОБА_2 від 06.04.2020 вказує на те, що відображені в них обставини не відповідають дійсності та спотворені особою, яка їх відбирала поліцейським В. Дужаром. Так ОСОБА_2 дав поліцейському одні пояснення, а останній відобразив там зовсім інше. Останній пояснив, що є настоятелем Свято-Іллінського храму, який розташований у м. Ужгород у мікрорайоні «Червениця» по вул. Короленка. Неподалік знаходиться ще один храм церква Святого ОСОБА_7 . Так, дійсно зранку біля 08:30 год. 05.04.2020 ОСОБА_2 проводив богослужіння у Свято-Іллінському храмі. З метою допомоги у проведенні служби про вказаний захід він повідомив 4 прихожан, які прислуговують (допомагають) на постійній основі у даній церкві.Разом з тим, більше нікого про вказану службу він не повідомляв та нікого на вказаний релігійний захід не запрошував. Проте, крім зазначених вище осіб, зранку на службу також прийшло було ще 3 осіб. Більше біля храму нікого не було.При цьому, всі прихожани були в масках та дотримувались дозволеної дистанції між собою. Ранкова літургія закінчилась близько 12:00 год. Вказане не було порушенням карантину, так як постановою КМУ дозволялось проведення релігійних заходів за умови, що на них будуть присутні не більше 10 осіб і вони будуть мати засоби індивідуального захисту та дотримуватись вимог по дистанції. Вказані обставини зможе підтвердити в якості свідка один з прихожан, який був тоді присутній на службі ОСОБА_8 . Проте, ОСОБА_9 вирвав слова священника з контексту і власноруч написав пояснення як йому було зручно, фактично подавши їх як повне визнання вини та поклавши їх в основу доказової бази у справі.

Не зважаючи на підписи ОСОБА_2 в поясненнях, він їх взагалі не читав, так як поліцейський не дав йому такої можливості, просто сказавши, що він і так все записав як той сказав і треба просто швидко двічі розписатись. При цьому, звісно ж ОСОБА_9 не ро`язснював ОСОБА_2 право не свідчити проти себе відповідно до ст.63 Конституції України та право на правову допомогу. За наведених обставин дані пояснення є також недопустимим доказом і не можуть братись судом до уваги. Відповідно до ч.2 ст.251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Всупереч наведеному, поліцейські, які оформляли матеріали про адміністративне правопорушення, не відібрали пояснення від жодної особи з місця події, у матеріалах даної справи відсутні відомості про яких-небудь свідків чи очевидців правопорушення.

У протоколі зазначено, що ОСОБА_2 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.44-3 КУпАП, однак вказана стаття частин не містить, тому кваліфікація дій останнього вказана невірно.

Вказане вище підтверджує на думку представника відсутність в діях ОСОБА_2 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.44-3 КУпАП.

Вивчивши зміст протоколу та надані стороною захисту письмові пояснення, додані до справі письмові докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 278 КУпАП посадовою особою при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення, серед інших питань, вирішуються питання чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення.

Згідно зі ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

За приписами ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи зі змісту ст. ст. 254, 279 КУпАП розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється щодо правопорушника та в межах протоколу про адміністративне правопорушення, який є єдиною підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності. Протокол про адміністративне правопорушення як підстава для притягнення особи до відповідальності та одних із засобів доказування у будь-якому разі повинен відповідати вимогамст. 256 КУпАП.

Вимогами ч. 1 ст. 256 КУпАП передбачено, що у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Вивченням матеріалів даної справи встановлено, що при складенні протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст. 44-3 КУпАП вказаних вимог не дотримано.

Так, положеннями ст. 44-3 КУпАП передбачена відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Тобто, зазначена норма носить бланкетний характер, а тому серед ознак суті такого адміністративного правопорушення обов`язково повинно бути посилання на конкретний нормативно-правовий акт, яким встановлюються відповідні правила та якого не дотрималась особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, порушивши тим самим законодавчі приписи.

Конкретизований зміст бланкетної диспозиції передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що наповнює норму більш конкретним змістом, для встановлення саме тих ознак, які мають значення для правової кваліфікації за відповідною статтею чи частиною статті КУпАП.

Формулювання суті правопорушення не може обмежуватися посиланням на нормативний акт, а повинно також містити відомості про вчинене правопорушення згідно з диспозицією ст. 44-3 КУпАП з конкретизацією суті порушення у відповідності до Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», інших актів законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Разом з тим, як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, складеного відносно ОСОБА_2 за ст. 44-3 КУпАП, останній порушив п. 7 постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2020 року № 220.

Постанова Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 р. № 211 набрала чинності 12.03.2020 та до неї неодноразово вносилися зміни згідно з Постановами № 215 від 16.03.2020, № 239 від 25.03.2020, № 241 від 29.03.2020, № 242 від 20.03.2020, № 255 від 02.04.2020, № 262 від 08.04.2020, № 284 від 15.04.2020, № 291 від 22.04.2020, № 313 від 29.04.2020, № 332 від 04.05.2020, № 343 від 04.05.2020, № 377 від 14.05.2020, № 392 від 20.05.2020.

Суд вивчивши п.7 постанови КМУ № 211 від 11.03.2020 (в редакції п.1 постанови КМУ № 255 від 02.04.2020), в такому фактично мова йде про доручення Міністерству цифрової трансформації до 5 квітня 2020 р. розробити електронний сервіс з використанням мобільного додатка Єдиного державного веб-порталу електронних послуг для можливості проведення моніторингу щодо додержання самоізоляції та/або обсервації (ізоляції) особами, зазначеними в пунктах 4 і 5 цієї постанови, за наявності згоди відповідної особи. Порядок інформаційної взаємодії Єдиного державного веб-порталу електронних послуг, інформаційних систем Міністерства внутрішніх справ та Національної поліції, інформаційних систем Міністерства охорони здоров`я та державної установи Центр громадського здоров`я Міністерства охорони здоров`я України, які мають необхідні для проведення зазначеного моніторингу дані, встановлюється Міністерством цифрової трансформації та держателем відповідної інформаційної системи.

Тобто з вказаного пункту вбачається, що такий не встановлює яких-небудь правил карантину.

Таким чином суд погоджується з думкою захисника який вказує на те, що ОСОБА_2 поліцейським приписано порушення саме пункту 7 постанови КМУ № 255 від 02.04.2020, якого насправді не існує.

Відтак, в даному випадку виникає питання щодо правильності зазначеної в протоколі кваліфікації дій ОСОБА_2 .

Також суд при детальному вивченні змісту протоколу та доданих до нього письмових доказів погоджується з думкою представника ОСОБА_1 щодо існуючих суперечностей між протоколом та доданими до нього матеріалами. Так, у протоколі вказано, що місцем правопорушення є м. Ужгород, вул. Лозова, б/н. Натомість, у рапорті чергового поліцейського Ужгородського ВП від 05.04.2020 місцем правопорушення вказано м. Ужгород, вул. Тячівська. Попри це, у рапорті начальника СПК ВП Ужгородського ВП М. Петрика від 05.04.2020 місцем вчинення правопорушення також зазначено м. Ужгород, вул. Тячівська. Те ж саме вказано у рапорті інспектора з КОЗу СДС ВП Ужгородського ВП М. Гряділя від 05.04.2020 м. Ужгород, вул. Тячівська.

Таким чином незрозумілим є дійсне місце вчинення правопорушення.

Також суд погоджується з доводами сторони захисту, щодо існуючих суперечностях щодо дати вчинення адміністративного правопорушення, оскільки в доданих до протоколу доказах вказані різні години, що не узгоджуються зі змістом протоколу.

Крім того суд звертає увагу на те, що докази вчинення адміністративного правопорушення, що додані до протоколу також суперечливі.

Зокрема в довідці про результати проведення перевірки по анонімному повідомленню від 06.04.2020 року працівником ВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області вказано, що вжитими заходами на місце ОЛІМП -0104 встановлено, що прибувши за вказаною адресою( м. Ужгород, вул. Тячівська в УПЦ) проводиться богослужіння, де перебуває приблизно 20 осіб і порушень карантину не встановлено.

Разом з тим в якості доказу додано фотографію нібито з місця події, яка не містить жодних вказівок щодо дати та години зафіксованої на ній події.

Слід зазначити, що у протоколі про адміністративне правопорушення повинно бути зазначено, які конкретно правила щодо карантину людей, санітарно-гігієнічні, санітарно-протиепідемічні правила і норми, передбачені Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішення органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, в даному випадку повинні були бути застосовані (з викладенням їх змісту), і які положення таких правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, були порушені.

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово зазначав, що суд не вправі перебирати на себе роль обвинувачення та самотужки шукати докази, які можуть слугувати для доведення вини особи.

Так, суд не вправі самостійно змінювати, на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якою певною особою має доводитися в суді.

Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення.

Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, шо є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справах «Крйвошапкін проти Російскої Федерації», «Малофеєва проти Росії», «Карелін проти Росії»).

За таких обставин, суддя позбавлений можливості перевірити наявність чи відсутність в діях ОСОБА_2 об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП, прийняти в справі законне та об`єктивне рішення.

Наведені порушення є істотними і не можуть бути усунуті в судовому засіданні, що унеможливлює об`єктивний розгляд справи по суті та прийняття рішення суддею.

Враховуючи наведене, вважаю за необхідне справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст. 44-3 КУпАП повернути Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області для належного оформлення.

Керуючись ст. ст. 256, 278 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого в АДРЕСА_1 за ст. 44-3 КУпАП повернути до Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області для належного оформлення.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області В.І. Бедьо