Справа № 539/1385/20
Провадження № 3/539/411/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року м. Лубни

Суддя Лубенського міськрайонного суду Полтавської області Даценко В.С. при секретарі Джадан І.В. з участю прокурора Савинсько С.Г., особи, яка притягається до відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши матеріали, що надійшли з Управління стратегічних розслідувань в Полтавській області Департаменту стратегічних розслідувань Національтної поліції України відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої та жительки АДРЕСА_1 , громадянки України, працюючої головою ОВК № 148 з виборів народних депутатів України 21.07.2019 року,

про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-7, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

До Лубенського міськрайонного суду Полтавської області 14.05.2020 року від Управління стратегічних розслідувань в Полтавській області Департаменту стратегічних розслідувань Національтної поліції України, надійшов протокол про адміністративне правопорушення № 131 від 13.05.2020 року, складений старшим оперуповноваженим УСР в Полтавській області ДСР Національної поліції України майором поліції Панасенком А.О., згідно якого вказано, що голова окружної виборчої комісії з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу № 148 ОСОБА_1 , будучи суб`єктом відповідальності за вчинення корупційних та пов`язаних з корупцією правопорушень, відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», порушила вимоги щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, передбачені п.п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 35 Закону України «Про запобігання корупції», тобто публічно особисто не повідомила 06 серпня 2019 року на засіданні окружної виборчої комісії одномандатного виборчого округу № 148 про наявність у неї реального конфлікту інтересів під час встановлення їй особисто максимально можливого розміру одноразової грошової винагороди, що становить 4173 грн., чим умисно вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене ч.1 ст. 172-7 КУпАП, а саме - неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів.

Крім того голова окружної виборчої комісії з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу № 148 ОСОБА_1 , будучи суб`єктом відповідальності за вчинення корупційних та пов`язаних з корупцією правопорушень, відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», порушила вимоги щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, передбачені п.п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 35 Закону України «Про запобігання корупції», вчинила дії та прийняла рішення в умовах реального конфлікту інтересів, а саме: 06 серпня 2019 року на засіданні окружної виборчої комісії одномандатного виборчого округу № 148 проголосувала «ЗА» за призначення собі максимально можливого розміру одноразової грошової винагороди, що становить 4173 грн., чим умисно вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене ч.2 ст. 172-7 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину не визнала, оскільки вважає, що не є суб`єктом відповідальності за корупційні правопорушення, на що вказують роз`яснення НАЗК. Також вказала, що приймала участь в ухвалені колегіального рішення, а тому її вплив на нього не був вирішальним.

Прокурор у судовому засіданні наполягав на притягненні ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення, передбаченого ч. 1, ч.2 ст. 172-7 КУпАП.

Заслухавши пояснення правопорушника, прокурора, дослідивши матеріали справи, обставини, на які посилався старший ОУ УСР в Полтавській області ДСР НП України майор поліції Панасенко А.О., суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно постанови Центральної виборчої комісії від 31 травня 2019 року №919 «Про утворення окружних виборчих комісій з виборів народних депутатів України на позачергових виборах народних депутатів України 21 липня 2019 року» (зі змінами) утворено окружну виборчу комісію з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу № 148 та затверджено склад комісії, (далі ОВК ОВО № 148). Відповідно до постанови Центральної виборчої комісії від 30 липня 2019 року № 1834 «Про зміни в складі окружних виборчих комісій з виборів народних депутатів України на позачергових виборах народних депутатів України 21 липня 2019» призначено головою комісії ОСОБА_1 , 1980 р.н. від партії «Сильна Україна».

06 серпня 2019 року відбулося засідання окружної виборчої комісії з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу № 148, на якому були присутні 11 членів комісії, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Відповідно до постанови (з додатками) окружної виборчої комісії з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу № 148 від 06 серпня 2019 року № 29 «Про надання залученим працівникам та членам окружної виборчої комісії з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу № 148 одноразової грошової винагороди», яку було підписано головою комісії ОСОБА_1 , секретарем комісії ОСОБА_10 та скріпленою печаткою ОВК ОВО № 148 голові ОВК ОВО № 148 ОСОБА_1 призначено одноразову грошову винагороду у розмірі 100%.

Рішення прийнято одноголосно всіма членами комісії.

Згідно розрахункової відомості розподілу заробітної плати членам окружної виборчої комісії з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу № 148 ОСОБА_1 нараховано та виплачено одноразову ГРОШОВУ винагороду у розмірі 4 173,00 грн.

В зв`язку з цим, ОСОБА_1 інкримінується вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, оскільки вона будучи суб`єктом відповідальності за вчинення корупційних та пов`язаних з корупцією правопорушень, не повідомила про наявність у неї реального конфлікту інтересів під час встановлення їй особисто максимально можливого розміру одноразової грошової винагороди, а в наступному і прийняла рішення в умовах реального конфлікту інтересів.

З цього приводу суд зазначає наступне.

У світі існує чітке бачення того, що корупція становить серйозну загрозу верховенству права, підриває основи демократії, нівелює соціальну справедливість, перешкоджає економічному розвитку та загрожує належному виконанню державою своїх зобов`язань щодо поваги, захисту, сприяння та виконання прав людини, що знайшло своє відображення у Конвенції Організації Об`єднаних Націй проти корупції від 31 жовтня 2003 року, яка набрала чинності для України з 01 січня 2010 року, та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України(далі - Конвенція ООН проти корупції).

Частиною першою статті 5 Конвенції ООН проти корупції передбачено, що кожна Держава-учасниця, згідно з основоположними принципами своєї правової системи, розробляє й здійснює або проводить ефективну скоординовану політику протидії корупції, яка сприяє участі суспільства і яка відображає принципи правопорядку, належного управління державними справами й державним майном, чесності й непідкупності, прозорості й відповідальності.

Кожна Держава-учасниця прагне, згідно з основоположними принципами свого внутрішнього права, створювати, підтримувати й зміцнювати такі системи, які сприяють прозорості й запобігають виникненню конфлікту інтересів (частина четверта статті 7 Конвенції ООН проти корупції).

Згідно із частиною четвертою статті 8 Конвенції ООН проти корупції кожна Держава-учасниця розглядає, згідно з основоположними принципами свого внутрішнього права, можливість запровадження заходів і систем, які сприяють тому, щоб державні посадові особи повідомляли відповідним органам про корупційні діяння, про які їм стало відомо під час виконання ними своїх функцій.

Статтею 19 Конвенції ООН проти корупції встановлено, що кожна Держава-учасниця розглядає можливість вжиття таких законодавчих та інших заходів, які можуть бути необхідними для визнання злочином умисного зловживання службовими повноваженнями або службовим становищем, тобто здійснення будь-якої дії чи утриманні від здійснення дій, що є порушенням законодавства, державною посадовою особою під час виконання своїх функцій з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи.

Статтею 34 Конвенції ООН проти корупції врегульовано щодо наслідків корупційних діянь, а саме з належним урахуванням добросовісно набутих прав третіх осіб кожна Держава-учасниця вживає заходів, відповідно до основоположних принципів свого внутрішнього права, щоб врегулювати питання про наслідки корупції. У цьому контексті Держави-учасниці можуть розглядати корупцію як фактор, що має значення в провадженні про анулювання або розірвання контрактів, або відкликання концесій або інших аналогічних інструментів, або вжиття заходів для виправлення становища, яке склалося.

Саме ці вимоги Конвенції ООН проти корупції знайшли своє відображення та уточнення у відповідних нормах Закону України «Про запобігання корупції» (постанова ВП ВС від 20.03.2019 року у справі № 442/730/17).

Так, Закон України «Про запобігання корупції» визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення недоліків корупційних правопорушень.

Статтею 3 Закону України «Про запобігання корупції» визначено суб`єктів, на які поширюється дія цього Закону, згідно пунктів 1 та 2 частини першої якої передбачені особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Згідно з підпунктом «а» пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування є посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті.

У статті 1 цього Закону надано значення термінів, які у ньому вживаються, зокрема, реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вживати заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 172-7 КУпАП передбачена адміністративна віджповідальність осіб, на яких розповсюджується Закон України «Про запобігання корупції», за неповідомлення про наявність у них реального конфлікту інтересів та прийняття рішення в умовах реального конфлікту інтересів.

На думку, Управління стратегічних розслідувань в Полтавській області Департаменту стратегічних розслідувань Національтної поліції України до осіб, на яких розповсюджується дія навденого Закону, відноситься і ОСОБА_1 , яка в серпні 2019 рку обійцмала посаду голови окружної виборчої комісії з виборів народних депутатів України, тобто є посадовою особою юридичної особи публічного права.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до п.15 ч.1 ст.11 Закону України «Про запобігання корупції» до повноважень Національного агентства належать надання роз`яснень, методичної та консультаційної допомоги з питань застосування актів законодавства з питань етичної поведінки, запобігання та врегулювання конфлікту інтересів у діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та прирівняних до них осіб, застосування інших положень цього Закону та прийнятих на його виконання нормативно-правових актів, захисту викривачів

Відповідно до п.22 роз`яснення НАЗК від 13.02.2020 року № 1 згідно з абзацом п`ятнадцятим частини першої статті 1, підпунктом «ж» пункту 1 частини першої статті 3 Закону суб`єктами декларування є члени Центральної виборчої комісії.

Крім того, підпунктом «а» пункту 2 частини першої статті 3 Закону визначено, що суб`єктами, на яких поширюється дія Закону є, зокрема, посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті.

Згідно із частиною сьомою статті 33 Виборчого кодексу України, дільничні виборчі комісії не є юридичними особами, а тому члени таких комісій не є суб`єктами декларування відповідно до Закону.

Окружні виборчі комісії та територіальні виборчі комісії є юридичними особами публічного права. При цьому відповідно до частини восьмої статті 33 Виборчого кодексу України територіальні виборчі комісії є постійно діючими органами.

Водночас, як випливає зі змісту статей 203, 208 цього Кодексу, формування складу територіальних виборчих комісій здійснюється щоразу під час організації місцевих виборів. Тому члени таких комісій здійснюють відповідну діяльність на тимчасовій основі.

Отже, робота членів виборчих комісій характеризується тимчасовим характером без призначення на посаду як за основним місцем роботи.

З урахуванням наведеного голова, заступник голови, секретар та інші члени окружних виборчих комісій та територіальних виборчих комісій не можуть вважатися посадовими особами юридичних осіб публічного права в розумінні Закону і тому не є суб`єктами декларування.

Таким чином, зміст останнього абзацу наведених розяснень НАЗК вказує на те, що голови окружних виборчих комісій не можуть вважатися посадовими особами юридичних осіб публічного права. При цьому за допомогою граматичного способу тлумачення тексту роз`яснення слід дійти висновку, що воно розповсюджується не лише на відносини щодо декларування.

З огляду на викладене в нормах чинного законодавства відсутній однозначний припис щодо того чи відносяться голови окружних виборчих комісій до субєктів, на яких поширюються норми Закону України «Про запобігання корупції».

В свою чергу із змісту ро`язснень НАЗК вбачається, що на таких осіб норми наведного закону не розповсюджуються.

ЄСПЛ, підкреслюючи у своїх рішеннях положення Конвенції стосовно принципу правової визначеності, неодноразово вказував, що він виходить із наступних вимог до національних нормативно-правових актів, щоби вони вважалися законом для цілей Конвенції: нормативно-правовий акт повинен бути доступним громадянинові як орієнтир правової поведінки і її наслідків, достатнім за тих правових норм, що застосовуються у конкретній справі; норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з необхідною точністю. У справі «Кантоні проти Франції» Суд зазначив, що закон має відповідати якісним вимогам: бути доступним і передбачуваним. У справі «Коккінакіс проти Греції» а також у справах «S.R. проти Сполученого Королівства» та «K. H.W. проти Німечини» Суд вказував, що заявник скаржиться, що кримінальний закон є настільки нечітким, що не можна зрозуміти, яка саме поведінка заборонена.

В рішенні ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу якості закону. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

У Рішенні ЄСПЛ від 26.09.2005 р. у справі «Салов проти України» було зазначено, що однією з вимог заявника було те, що п. 2 ст. 127 Кримінального кодексу України (1960 р.) не може бути застосований до його дій, оскільки зазначене положення сформульовано настільки нечітко, що він не міг передбачати, що за цей вчинок його можуть позбавити волі. На думку заявника, його дії підпадали під ст. 186-2 Кодексу про адміністративні правопорушення, тому його не можна було карати за поширення інформації (п. 103). У зв`язку із цим ЄСПЛ у рішенні зауважує, що однією з вимог, яка постає з вислову «передбачений законом», є передбачуваність відповідних заходів. Та чи інша норма не може вважатися «законом», якщо її не сформульовано з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку: він повинен мати можливість (за необхідності й належної правової допомоги) передбачити наслідки, до яких може призвести певна дія.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що на час вирішення питання щодо участі в засіданні комісії, на якому порушувалося питання щодо преміювання, ОСОБА_1 не мала можливість навіть з урахуванням належної правової допомоги передбачити наслідки, до яких може призвести її дії, фактично перебувала в умовах невизначеності та недостатньої урегульованості, на що прямо вказують неоднозначні роз`яснення НАЗК від 13.02.2020 року № 1.

Наведені обставини, на думку суду, вказують на відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.ч.1,2 ст.172-7 КУпАП.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю, якщо відсутній склад адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 283, 284, п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП закрити, за відсутності в її діях складу даного адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення до Полтавського апеляційного суду через Лубенський міськрайонний суд Полтавської області в порядку, визначеному ст. 294 КУпАП.

Суддя Лубенського міськрайонного

суду Полтавської області В.М.Даценко