Справа №461/3135/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2020 року суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., за участю особи, відносно якої складено протокол ОСОБА_1 , розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, підполковника, старшого офіцера групи контролю виконання заходів у зонах діяльності відділу запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень військової частини НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 2 ст. 172-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

ОСОБА_1 , будучи військовою службовою особою - старшим офіцером групи контролю виконання заходів у зонах діяльності відділу запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень військової частини НОМЕР_1 , близько 11 години 00 хвилин 11.03.2020 року, в службовому кабінеті №314 військової частини НОМЕР_1 , у АДРЕСА_2 , відмовився від виконання законних вимог начальника, а саме відмовився від виконання покладених на нього обов`язків щодо проведення перевірки за зверненням громадянина ОСОБА_2 , хоча мав реальну можливість належним чином виконати вказану вимогу начальника, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ОСОБА_1 в судовому засіданні факт правопорушення заперечив, вказуючи на відсутність у начальника відділу запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень - заступника командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 , повноважень на складення протоколу про адміністративне правопорушення. Просив закрити провадження по справі, у зв`язку з відсутністю у його діях складу правопорушення, вказуючи що в його службові обов`язки не входить проведення перевірок, а посадова інструкція, яка містить такі дані не доведена до його відома. Здобуті в ході провадження докази отримані з порушенням вимог нормативно-правових актів та не можуть братися до уваги судом. Крім того, вказав, що не відмовлявся від виконання вимог начальника, а лише звернувся з рапотртом щодо звільнення його від проведення перевірки. З цього приводу подав до суду письмові пояснення.

Згідно ст.255 п.14 КУпАП, у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в статтях 218 - 221 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати: командири (начальники) військових частин (установ, закладів), командири підрозділів, які уповноважені на те командирами (начальниками) військових частин (установ, закладів) (статті 172-10 - 172-20).

Разом з цим, вбачається, що наказом начальника Західного територіального управління Військової служби правопорядку полковника ОСОБА_4 від 17.10.2017 року №359 «Про порядок складання протоколів та оформлення матеріалів про військові адміністративні правопорушення у військовій частині НОМЕР_1 (органів управління Військової служби правопорядку)» начальнику відділу запобігання, виявлених злочинів та інших правопорушень заступнику командира військової частини НОМЕР_1 надано право складати протоколи про військові адміністративні правопорушення, передбачені статтями 172-10-172-20 КУпАП щодо військовослужбовців підпорядкованих за службою, у тому числі тимчасово, враховуючи вимоги ст.255 КУпАП.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення такий складений начальником відділу запобігання, виявлених злочинів та інших правопорушень заступником командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 .

Таким чином, протокол про адміністративне правопорушення відповідає вимогам ст.255 КУпАП та складений уповноваженою на те особою.

Відповідно до ст. 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення, протоколом про адміністративне правопорушення встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Встановлено, що уповноваженою особою зібрано та проаналізовано фактичні дані(докази) та зроблено висновок про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення 09.04.2020 року за результатами проведення службового розслідування. За даних обставин, протокол складено з дотриманням положень ст.254 КУпАП. Крім цього, протокол містить відомості про відмову ОСОБА_1 від підписання протоколу, а тому твердження останнього про невідповідність протоколу вимогам КУпАП не відповідають фактичним обставинам справи.

Досліджений судом протокол відповідає вимогам ст.256 КУпАП.

Статтею 245 КУпАП передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Частиною 2 ст.172-10 КУпАП передбачено, що в ідмова від виконання законних вимог командира (начальника) - вчинена в умовах особливого періоду, тягне за собою накладення штрафу від ста сорока п`яти до двохсот вісімдесяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт з утриманням на гауптвахті на строк від семи до десяти діб.

Згідно ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Положеннями ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, зокрема: 1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять).

Згідно з ч. 10 ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України, відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав. Таким чином, на теперішній час в державі продовжує діяти особливий період.

Воєнний час - це період фактичного перебування держави у стані війни з іншою державою. Початком воєнного часу є зокрема момент фактичного початку військових дій, які тривають на території України з квітня 2014 року по даний час. Відповідно до ст. ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, кожен військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями та зобов`язують свято і непорушно додержуватися вимог Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати свій військовий обов`язок.

Положеннями статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншими законодавством України та додержуватись Конституції та законів України, неухильно виконувати вимоги військових статутів, наказів командирів.

Положеннями статей 28, 29, 30, 31 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

За своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців.

Начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.

Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

При оцінці доказів суд керується принципом "поза розумним сумнівом», а саме, що доведення вини має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, незважаючи на заперечення ОСОБА_1 своєї вини, вважаю, що в діях останнього є склад вказаного вище адміністративного правопорушення, що підтверджується наступними дослідженими по справі доказами:

протоколом про адміністративне правопорушення ЛВ№28 від 09 квітня 2020 року, у якому відображені дії ОСОБА_1 , які полягали у невиконанні вимоги начальника;

витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.03.2020 року за №42-АГ про призначення службового розслідування, згідно якого за даним факом призначено службове розслідування;

актом проведеного службового розслідування, з якого вбачається, що тимчасово виконуючим обов`язки начальника відділу запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень - заступника командира військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_5 завдання підполковнику ОСОБА_1 щодо проведення перевірки визначено згідно та в межах наданих повноважень; проведення визначеної перевірки за зверненням громадян відноситься

до безпосередніх службових обов`язків підполковника ОСОБА_1 й прямо передбачено посадовою інструкцією; командиром військової частини НОМЕР_1 , тимчасово виконуючим обов`язки начальника відділу запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень - заступника командира військової частини НОМЕР_1 чи іншим начальником (командиром) після написання рапорту про низький морально-психологічний стан підполковником ОСОБА_1 рішення про

звільнення останнього від виконання визначеної перевірки не приймалось; підполковник ОСОБА_1 , до моменту призначення його в групу з проведення перевірки за зверненням громадянина до свого безпосереднього начальника чи інших службових осіб військової частини НОМЕР_1 із скаргами (заявами) щодо свого низького морально-психологічного стану чи упередженого до нього ставлення не звертався; безпосереднім та прямими начальниками ознак низького морально-психологічного стану підполковника ОСОБА_1 чи упередженого до нього ставлення не спостерігалось; підполковник ОСОБА_1 заходів для проведення призначеної перевірки за зверненням громадина ОСОБА_2 не здійснював та від її проведення самоусунувся;

витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.04.2020 року за №70-БГ про результати службового розслідування, яким встановлено завершення службового розслідування;

рапортом заступника командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_5 від 11.03.2020 року про факт невиконання ОСОБА_1 вимоги щодо проведення перевірки звернення;

рапортом старшого офіцера групи контролю виконання заходів у зонах діяльності відділу запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 від 11.03.2020 року про причини невиконання вимоги, з якого вбачається, що останній, у зв`язку з низьким морально-психологічним станом, пов`язаним з упередженим до нього ставленням та чиненням постійного тиску на нього зі сторони командування військової частини, просить не залучати його до виконання завдань, зокрема до перевірки фактів, викладених у заяві ОСОБА_2 , оскільки це не передбачено його посадовою інструкцією;

зверненням ОСОБА_6 , з резолюцією ОСОБА_1 про проведення перевірки щодо усіх питань викладених у заяві;

посадовою інструкцією старшого офіцера групи контролю виконання заходів у зонах діяльності відділу запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень військової частини НОМЕР_1 , згідно якої старший офіцер зобов`язаний: приймати участь у плануванні та проведенні перевірок, службових розслідувань за фактами вчинення правопорушень, в тому числі у матеріалах яких є відомості, які містять інформацію, віднесену до державної таємниці, або розголошення яких може завдати шкоди національним інтересам і безпеці держави;.

копією наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.11.2018 року №223-АГ «Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.01.2018 року №2-АГ «Про затвердження посадових інструкцій окремих службових осіб командування військової частини НОМЕР_1 »;

посадовою інструкцією заступника командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом та посадовою інструкцією офіцера-психолога військової частини НОМЕР_1 , якими визначено повноваження даних посадових осіб;

витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.03.2020 року №56 про тимчасове виконання обов`язків начальника відділу запобігання виявлення злочинів та інших правопорушень заступником начальника військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 ;

письмовими поясненнями офіцера-психолога в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_7 від 19.03.2020 року, згідно яких остання вказала, що ОСОБА_1 відмовився від вивчення його морально-психологічного стану;

письмовими поясненнями заступника командира роти ВСП з МПЗ ОСОБА_8 від 25.03.2020 року, згідно яких морально-психологічний стан ОСОБА_1 цілком сприяє виконанню ним завдань за призначенням;

письмовими поясненнями заступника начальника військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 від 27.03.2020 року, з яких вбачається факт відмови ОСОБА_1 від виконання вимоги щодо проведення перевірки за заявою ОСОБА_2 ;

письмовими поясненнями начальника відділення запобігання і профілактики злочинів та правопорушень відділу ВЗВЗ та ІП ОСОБА_9 від 27.03.2020 року, з яких вбачається факт відмови ОСОБА_1 від виконання вимоги щодо проведення перевірки за заявою

ОСОБА_10 по справі докази є належними та допустимими та підтверджують факти викладені у протоколі.

Згідно пояснень свідка ОСОБА_5 , 11.03.2020 року він прийняв рішення про призначення ОСОБА_1 для проведення перевірки за зверненням ОСОБА_2 та дав вказівку довести наказ до відома ОСОБА_1 . В подальшому до нього зайшов ОСОБА_1 , і сказав, що це не входить в його службові обов`язки. Він продемонстрував ОСОБА_1 посадову інструкцію старшого офіцера, однак той все одно відмовився виконувати його законну вимогу щодо організації перевірки. Про рапорт поданий ОСОБА_1 він повідомив свого безпосереднього керівника. До написання рапорту ОСОБА_1 нічого не повідомляв про свій низький морально-психологічний стан. Тиску на нього ( ОСОБА_5 ) ніхто не чинив.

Допитаний судом свідок ОСОБА_11 показав, що полковник ОСОБА_3 запросив його до свого службового кабінету. Там знаходились ОСОБА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . ОСОБА_1 оголошували протокол, але від підпису він відмовився, сказав, що погано себе почуває і йде до медичної частини та покинув кабінет. ОСОБА_1 сказав, що не буде цього слухати (оголошення протоколу). Тиск на нього ( ОСОБА_11 ) ніхто не чинив.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що протокол був складений після закінчення службового розслідування і був оголошений ОСОБА_1 , однак від підпису у протоколі останній відмовився.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показав, що ОСОБА_5 дав йому вказівку на підготовку припису щодо проведення перевірки. Старшим було визначено ОСОБА_1 . Через 20 хвилин ОСОБА_5 його викликав і сказав, що ОСОБА_1 відмовився проводити перевірку. Потім до кабінету зайшов ОСОБА_1 і почав на підвищених тонах сперечатися з ОСОБА_5 , і говорити чому він не має виїжджати на перевірку. Тиску на нього ( ОСОБА_12 ) ніхто не чинив.

Свідок ОСОБА_9 , військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 , в судовому засіданні пояснив, що йому відомо про те, як до військової частини надійшло звернення громадянина ОСОБА_2 , організацію перевірки якого було доручено підполковнику ОСОБА_13 . Останній в свою чергу, доручив проведення перевірки ОСОБА_1 . Він був присутній у кабінеті ОСОБА_5 коли ОСОБА_1 прийшов у кабінет і сказав, що не буде виконувати вимогу щодо проведення перевірки, оскільки це не входить до його обов`язків. Після цього, ОСОБА_13 продемонстрував ОСОБА_1 його посадову інструкцію, згідно якої до обов`язків ОСОБА_1 входить проведення перевірок і повідомив про законність такої вимоги. Однак, ОСОБА_1 відмовився від виконання вимоги ОСОБА_5 . Також, вказав, що жодного тиску під час провадження по даній справі на нього ( ОСОБА_9 ) не чинилось.

Доказів будь-якого тиску чи зацікавленості свідків під час дачі показів по справі не здобуто. У той же час, надані свідками показання повністю збігаються з матеріалами справи, а відтак беруться до уваги судом. При цьому, суд не кладе в основу даної постанови пояснення заступника командира військової частини ОСОБА_3 , оскільки ним складений даний протокол і це може свідчити про його зацікавленість у розгляді даної справи, однак відзначає, що його покази щодо обставин здійснення процесуальних дій повністю узгоджуються з матеріалами справи та суперечностей не містять.

Натомість в ході розгляду справи жодних обставин, які б перешкоджали ОСОБА_1 виконати належним чином вимогу начальника про проведення перевірки не встановлено. Докази чинення на нього тиску зі сторони командування військової частини та наявності у нього низького морально-психологічного стану також відсутні та не подані суду ОСОБА_1 в ході розгляду справи. Тож, надані ОСОБА_1 як письмові, так і усні пояснення щодо поважності причин невиконання службових обов`язків не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи.

Судом не ставляться під сумнів факти звернення ОСОБА_1 до медичних установ, однак в ході розгляду справи не здобуто жодного доказу щодо звільнення останнього від виконання обов`язків в період інкримінованих йому дій, як і не встановлено законних підстав відмови від виконання вимоги начальника.

Відтак, суд вважає встановленим, що за даних обставин ОСОБА_1 мав реальну можливість належним чином виконати законну вимогу начальника.

Згідно ст. 9 КпАП України, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, вина (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Аналізуючи докази по даній справі з точки зору їх допустимості, об`єктивності та достатності, приходжу до висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-10 КпАП України доведена повністю, тобто останній відмовився від виконання законних вимог командира (начальника), в умовах особливого періоду.

Відповідно до ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

При цьому, також враховую, що матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 було надано адекватний час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту, тобто надано можливості належної підготовки захисту по суті головних обвинувачень, проведення з його боку всіх «необхідних заходів». ОСОБА_1 мав можливість організувати свій захист належним чином і без перешкод викласти суду, який розглядає справу всі необхідні аргументи захисту, і таким чином вплинути на результат провадження. Наведене зокрема підтверджується матеріалами справи, які свідчать про те, що 13.04.2020 року ОСОБА_1 подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, що в подальшому робив неодноразово. Відтак ОСОБА_1 був обізнаний щодо розгляду даного протоколу судом, мав достатньо часу(фактично, як мінімум два місяці ) для реалізації всіх своїх процесуальних прав. ОСОБА_1 не мав жодних об`єктивних перешкод для явки до суду, ознайомлення з матеріалами справи, що зокрема встановлено з його пояснень, згідно яких він у період перебування справи на розгляді у суді являвся на службу та регулярно відвідував місце проживання - м. Івано-Франківськ, тобто не перебував в умовах ізоляції та на лікуванні.
Пом`якшуючих та обтяжуючих відповідальність ОСОБА_1 обставин судом не встановлено.

Згідно характеристики ОСОБА_1 за місцем військової служби протягом року до ОСОБА_1 було застосовано стягнення у виді суворої догани, попередження про неповну службову відповідність. За службовою характеристикою ОСОБА_1 зарекомендував себе як професійно підготовлений, грамотний, принциповий, однак не завжди дисциплінований офіцер. До виконання службових обов`язків ставиться без особливого почуття відповідальності, володіє добрими виконавчими здібностями.

Згідно ч. 4 ст. 15 КУпАП, за вчинення військових адміністративних правопорушень військовослужбовці, а також військовозобов`язані та резервісти під час проходження зборів несуть відповідальність, передбачену главою 13-Б цього Кодексу, за умови, якщо ці правопорушення не тягнуть за собою кримінальну відповідальність.

Враховуючи особу ОСОБА_1 , характер вчиненого правопорушення, ступінь вини у скоєному, беручи до уваги, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, суд дійшов висновку, що з метою виховання правопорушника та запобігання вчинення ним нових правопорушень, необхідним та достатнім є адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 145 (ста сорока п`яти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 2 465 гривень 00 копійок.
Крім того, ст.40-1КУпАП передбачено, що судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

Керуючись ст. ст.172-10, 283, 284 КУпАП, -

постановив:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 145 (ста сорока п`яти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 2 465 гривень 00 копійок.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору, відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя В.В. Стрельбицький