ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/5845/20

Провадження №: 3/755/3225/20

"12" червня 2020 р.

м. Київ

суддя Дніпровського районного суду м. Києва Бірса О.В. розглянувши справу про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, установила:

згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР № 350288 від 02.04.2020 ОСОБА_1 (далі - особа, що притягається до адміністративної відповідальності) 02.04.2020 за місцем свого проживання порушив вимоги тимчасового забороненого припису № АА005822 , а саме заборону контактувати у будь-який спосіб.

У ході судового розгляду ОСОБА_1 указав, що вважає складений протокол таким, що не відповідає вимогам КУпАП, враховуючи відсутність доказів, які в контексті положень ст. 251 КУпАП, регламентують відомості, що можуть бути належними доказами в ході підтвердження тих чи інших обставин, складання останнього без дотримання положень ст.ст. 254, 256, 266 КУпАП, інструкції з оформлення матеріалів, у зв"язку з чим, уважає, що його вина ґрунтується на припущеннях, що прямо суперечить ст. 62 Конституції України, а тому справа підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

Щодо загалом обставин справи, то останній відмітив, що ОСОБА_2 є його донькою, конфлікти у їх родині є буденним явищем.

Вимог термінового заборонного припису не порушував, а безпосередньо 02.04.20 його донька сама безпідставно розпочала з ним розмову та конфлікт після чого викликали правоохоронців, тобто він особисто з нею на контакт не виходив.

Cуд дослідивши матеріали справи, у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, як-то: оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, у тому числі з урахуванням пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності щодо часу, місця, способу настання обставин вказаних у протоколі про адміністративне правопорушення та безпосередньо її ролі в їх настанні, керуючись законом і правосвідомістю, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно ст. 245 КУпАП, серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтями 251, 280 КУпАП, визначено фактичні дані, обставини на основі яких, у визначеному законом порядку, орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У відповідності з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 252 КУпАП висновок про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення має бути зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, вина особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, обґрунтовується УП самим протоколом про адміністративне правопорушення, рапортом ДОП Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Бондарчука О.В. від 02.04.2020, поясненнями ОСОБА_2 , та долученими до матеріалів адміністративної справи копією сторінки паспорта громадянина України ОСОБА_1 , забороненого припису серії НОМЕР_1 від 30.03.2020.

Однак в контексті наведеного слід вказати на таке.

За наслідками розгляду провадження, дійсним є сам факт того, що 30.03.20 посадовими особами Дніпровського УП було видано у відношенні ОСОБА_1 терміновий забороний припис з 23:30 год. 30.03.20 до 23:30 год. 05.04.20, який уключав у себе заборону в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою.

Згідно ст. 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння.

У даній ситуації, слушним буде урахувати, що конфлікти для цієї родини є буденним явищем, однак не кожен конфлікт є домашнім насильством у розумінні норм Закону.

Атмосфера взаєморозуміння родині відсутня, але не у компетенції суду урегульовувати конфлікті ситуації в родині у порядку норм КУпАП, так як не кожен конфлікт є домашнім насильством.

У ході розгляду даного провадження було установлено що ініціатором розмови (спілкування) 02.04.20 особа, яка притягається до адміністративної відповідальності не був.

ОСОБА_1 1951 року народження.

Приписом йому не заборонялося перебувати у вказаній квартирі.

ОСОБА_1 є власником квартири у якій мали місце події 02.04.20, та він не має іншого житла для проживання, крім цієї квартири.

Та відповідно у розрізі цих фактичних даних слід дійти висновку, що відсутні фактичні обставини, які б указували на те, що після винесення термінового заборонного припису розмова мала місце з ініціативи ОСОБА_1 , апріорі установлено, що ОСОБА_2 того дня розпочала бесіду першою, і так як вони знаходилися в одній квартирі, та останній є особою зрілого віку, він у силу своїх особистих життєвих поглядів на родину, не мав змоги уникнути цієї бесіди з об`єктивних підстав.

За таких обставин не можливо говорити про установлення у справі даних визначених ст. 10 КУпАП.

Також, слід зауважити, що протокол про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 складено за ч. 2 ст.173-2 КУпАП, яка передбачає повторність скоєння правопорушення особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню.

Однак із протоколу про адміністративне правопорушення неможливо зробити висновок, що на ОСОБА_1 накладались адміністративні стягнення за ст. 173-2 КУпАП протягом року.

Єдиними документами, що підтверджують цей факт є відповідні рішення уповноважених органів (постанова про накладення адміністративного стягнення).

У той час, як відповідальність за порушення припису регламентвоана частиною 1 сатті 173-2 КУпАП, а саме нею передбачено, що невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, тягнуть за собою накладення штрафу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від тридцяти до сорока годин, або адміністративний арешт на строк до семи діб.

Тобто, ОСОБА_1 мав або піддаватися протягом року адміністративному стягненню за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, однак таких даних у справі не має, або ж його дії мали б кваліфікуватися,у цій ситуації, не за ч. 2 ст. 173 КУпАП, а за ч. 1наведеної статті указаного Кодексу.

Верховний Суд України у своїй постанові від 19.05.2016 (справа 5-389 кс15) зазначив, що однією зі стадій застосування права є стадія визначення (встановлення) тієї норми закону, яка охороняє права, свободи та інтереси особи і встановлює відповідальність за посягання на них.

Відповідно до ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.

Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в протоколі трьох складників: фактичних обставин; правової кваліфікації; формулювання порушення.

При цьому під формулюванням порушення (суть) розуміється короткий виклад тексту диспозиції правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула звинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого діяння, а юридичне формулювання (формула та формулювання) - це правова модель діяння, вказівка на правові норми, порушення яких інкримінується особі.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2000, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії» зазначено, що «обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч.3 ст.6 Конвенції…»

У Рішенні ЄСПЛ від 9.10.2008, прийнятому у справі «Абрамян проти Росії», зазначено, що «деталі скоєння злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він офіційно вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення». В цьому ж Рішенні ЄСПЛ нагадав, що положення п.п.«а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду».

Таким чином, особа, якій висунуте звинувачення, повинна бути детально поінформована про його причину, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення останнього, а також про його характер, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів.

У той же час, підставами застосування норми закону є скоєння діяння, фактичні обставини якого й зумовлюють її вибір. Коли фактичні обставини діяння й норма права, яка передбачає відповідальність за його скоєння, встановлені правильно, однак неправильно обрана форма закону - застосована не та частина статті закону, чи редакція статті, яка не була чинною на момент порушення, або ж не давала підстав для застосування її зворотної дії в часі, указівка на сам закон, то таке застосування закону про відповідальність є незаконним.

Адже, юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові, як-то: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права.

Уточнювати, відредактовувати протокол з цього питання Суд змоги не має, адже ЄСПЛ у справі«Карелін проти Росії»(«Karelin v. Russia»,заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Крім цього, слід відмітити, що відповідно до пункту 8 підрозділу 10 розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5 копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку.

Так, до протоколу про адміністративне правопорушення додано копії документів, які належним чином не засвідчені (оригінали відсутні), зокрема, терміновий заборонний припис серії АА №005822 від 30.03.2020, копія сторінки паспорта громадянина України ОСОБА_1 , а тому суд не може їх оцінювати як докази, у відповідності до ст. 251 КУпАП.

Також, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначається, що гр. ОСОБА_1 поруший вимоги тимчасового забороненого припису у стані алкогольного сп`яніння.

Проте, в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутній висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, який підтвердив би зазначені дані в протоколі, а саме стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 , тобто працівником поліції порушено ряд вимог ст. 256 КУпАП щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Як вказано у поясненні ОСОБА_2 до вищезазначеного протоколу про адміністративне правопорушення, відносно гр. ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, також гр. ОСОБА_1 від дачі будь-яких пояснень та підпису протоколу про адміністративне правпорушення відмовився.

Між тим, в порушення вимог ч. 3 ст. 256 КУпАП, п. 12 розділу ІІ Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення запис про відмову особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, підписати протокол про адміністративне правопорушення в самому протоколі про адміністративне правопорушення відсутній.

При цьому необхідно зауважити, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу, Суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У той час, як Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року в справі № 1-р/2019 зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачиться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у суду щодо винуватості особи після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості винувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати особу винною.

Стаття ж 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічного роду положення закріплено і у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ст. 284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи.

За таких умов, на думку суду, на цьому етапі, суть вчиненого правопорушення з кваліфікацією дій за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП є сумнівним, що є не прийнятним, та не кореспондується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», а тому оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності вважаю, що провадження у цій справі слід закрити на підставі п. 1) ст. 247 КУпАП, який вказує на те, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

У зв`язку з чим, дане адміністративне провадження, з урахуванням вимог п. 1) ст. 247 КУпАП, підлягає закриттю, а судовий збір не підлягає стягненню з особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у зв`язку з встановленням обставин визначених п. 1) ст. 247 наведеного Кодексу.

Керуючись ст. ст. 40-1, 173-2, 245, 247, 251-252, 256, 280, 283-285 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя постановила:

провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення, закрити на підставі п. 1) ст. 247 даного Кодексу.

Постанова може бути оскаржена в порядку та строки визначені Кодексом України про адміністративне правопорушення, з урахуванням норм статтею 287-294 даного Кодексу, і набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

С у д д я Оксана БІРСА