Номер провадження: 33/813/710/20
Номер справи місцевого суду: 522/3004/20
Головуючий у першій інстанції Попревич В.М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

судді - Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання Воронової Є.Р.,

особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

потерпілого ОСОБА_2 ,

захисників Стецюка Сергія Борисовича, ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ОСОБА_2 на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 р., -

в с т а н о в и в:

Зміст оскаржуваної постанови та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №278266: 07 лютого 2020 року, приблизно о 09 год. 25 хв., ОСОБА_1 , куруючи автомобілем «RenaultMegan», р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Балківській, виїхав на регульоване перехрестя з вул. Ольгіївський спуск на заборонений жовтий сигнал світлофора, в результаті чого скоїв зіткнення із автомобілем OpelOmegaр.н. НОМЕР_2 , який здійснював поворот на Ольгіївський узвіз, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні ушкодження. Таким чином ОСОБА_1 було порушено п. 8.7.3 ґ Правил дорожнього руху та вчинено адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КупАП.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що за відсутності регулювання проїзду перехрестя вказаних у протоколі вулиць, дії особи, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення, підпадають під регулювання ПДР, що стосуються проїзду неврегульованого перехрестя.

Постановою суду першої інстанції від 12 березня 2020 року, відносно ОСОБА_1 , який притягається до адміністративної відповідальності у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП було закрито провадження, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

На постанову суду від 12 березня 2020 року потерпілий ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та винести нову, якою визнати винним ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а також поновити пропущений, у зв`язку з карантинними заходами, строк на апеляційне оскарження.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на те, що постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не повно з`ясовано усі фактичні обставини справи та не надано належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, що потягло за собою необґрунтоване та неправомірне звільнення правопорушника ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності.

Судом першої інстанції не було надано належної оцінки поясненням водіїв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з яких можна зробити висновок, що світлофорні об`єкти були у робочому стані. Також апелянт посилається на відеозаписи, які були додані до матеріалів справи. Судом не прийнято до уваги відповідь на адвокатський запит з КУ «Спеціалізований Монтажно-експлуатаційний підрозділ» Одеської міської ради від 20.05.2020 року за № 01-07/147, в якій йдеться про паспортні дані роботи світлофорних об`єктів на перехресті вул. Балківська Софіївськийспуск та висновок авто технічного експертного дослідження обставин зіткнення автомобілів від 19.04.2020 року.

Оцінка апеляційного суду щодо поновлення строків на звернення з апеляційною скаргою.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому, що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до приписів ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо особа не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 12.03.2020 року провадження відносно ОСОБА_1 закрито за відсутності складу адміністративного правопорушення (а.с. 26-27).

На вказану постанову ОСОБА_4 була подана апеляційна скарга 22.05.2020 року, та одночасно заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне провадження з тих підстав, що апелянт не міг отримати вчасно постанову, у зв`язку із введенням у державі карантинних заходів.

За наведених обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що звертаючись з апеляційною скаргою 22.05.2020 року пропустив строк з поважних причин.

Отже, зазначені причини пропуску строку на подачу апеляційної скарги можуть бути визнані поважними, тому строк підлягає поновленню.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Суд, вислухавши пояснення ОСОБА_2 , та його захистника, які підтримали апеляційну скаргу, та просили її задовольнити, пояснення ОСОБА_1 , та його захисника, які частково визнали апеляційну скаргу, а саме в частині того що суд неправильно послався на те, що перехресток був нерегульованим, тому, що на час скоєння ДТП працював світлофор, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Статтею 268 КУпАП передбачено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Вимогами ст.252 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

З матеріалів справи вбачається, що 07.02.2020 року працівниками поліції був складений протокол серії ДПР18 №278266, відповідно до якого ОСОБА_1 07.02.2020 року о 09 год. 25 хв., керуючи транспортним засобом «RENAULTMEGANE» д/н НОМЕР_1 , виїхав на регульоване перехрестя з вул. Ольгіївський спуск на заборонений жовтий сигнал світлофору та скоїв зіткнення з автомобілем «OPELOMEGA» д/н НОМЕР_2 , який стояв на перехресті з увімкненим лівим поворотником, маючи намір здійснити поворот на Ольгіївський спуск, під час маневру автомобіль «RENAULTMEGANE» зіткнувся з ним, чим порушив вимоги п. 8.7.3 ґ. В результаті ДТП обидва транспортні засоби отримали механічні ушкодження з матеріальними збитками (а.с. 1).

Суд при винесені постанови, виходив з того, що водій автомобіля «RENAULTMEGANE» д/н НОМЕР_1 , рухаючись по головній дорозі прямому напрямку свого руху, за відсутності будь-якого сигналу світлофору перед перехрестям, відповідно до вимог Правил дорожнього руху усвідомлював свою перевагу у русі (а.с. 26).

Однак з таким висновком, апеляційний суд не погоджується з тих підстав, що з пояснень учасників ДТП, наданих під час розгляду апеляційною інстанцією апеляційної скарги вбачається, що світлофор працював.

Відповідно до роздруківки, наданої директором КУ «СМЕП» ОМР світлофорний об`єкт на перехресті вул. Балківська узвіз Ольгієвської, станом на 07.02.2020 року з 09 години до 10-00 години працював (а.с. 30).

Також під час розгляду справи був переглянутий відеозапис, з якого також вбачається, що світлофор працював.

За таких підстав, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що висновок суду першої інстанції про те, що сформульоване поліцейськими порушення Правил не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду, не узгоджується з поясненнями сторін та з відеозаписом, який міститься в матеріалах справи.

Викладені обставини свідчать про те, що при розгляді справи були допущені порушення норм процесуального права.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції, апеляційний суд позбавлений можливості розглянути справу про адміністративне правопорушення, відносно ОСОБА_1 по суті, з наступних підстав.

Розгляд питання щодо строків давності притягнення осіб до адміністративної відповідальності в контексті національних та міжнародних норм права і практики європейського суду з прав людини.

При розгляді питання про притягнення до адміністративної відповідальності необхідно забезпечити оптимальний баланс між дотриманням прав і свобод особи, яка притягується до відповідальності, та загальним (публічним) інтересом, який передбачає ефективний захист особистості, суспільства і держави від адміністративних правопорушень.

Будь-яке адміністративне правопорушення та санкції за його скоєння повинні бути чітко визначені в законі таким чином, щоб виходячи з його тексту - у випадку необхідності за допомогою тлумачення, що надано судам, - кожен міг передбачити адміністративно - правові наслідки своїх дій або бездіяльності.

В іншому випадку може мати місце суперечна правозастосовна практика, яка послаблює гарантії державного захисту прав, свобод і законних інтересів громадян від свавільного адміністративного примусу.

Вимоги, які пред`являються до правового регулювання відповідальності за адміністративне правопорушення, в повній мірі розповсюджуються і на строки давності притягнення до адміністративної відповідальності, що являють собою встановлені законодавством про адміністративні правопорушення періоди, за закінченням яких особи, які здійснили адміністративне правопорушення, не можуть бути притягнуті до адміністративної відповідальності через закінчення строків давності, що є однією із підстав, яка виключає провадження у справі або тягне за собою його закриття.

За змістом частини 2 статті 38 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення, що відноситься до компетенції судів загальної юрисдикції, може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення.

Пункт 7 статті 247 КУпАП містить правило, згідно із яким провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Розглядаючи питання щодо строку давності в адміністративному провадженні в контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі: Конвенція) «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи судом …, який … становить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення…».

Поняття «кримінальне обвинувачення» має «автономне» значення, котре не залежить від класифікації, що застосовується у внутрішньо-правових системах Держав-учасниць ( справа «Блохін проти Росії», рішення від 23.03.2016 року, п. 179; Адольф проти Австрії, п.30,).

До кримінально-процесуального аспекту статті 6 Конвенції належать адміністративні правопорушення правил, які караються штрафами, обмеженням водійських прав, такими, як зняття балів, або призупинення чи скасування водійських прав ( справи Луц проти Німеччини, п. 182, Шмауцер проти Австрії, Ігор ОСОБА_5 проти Республіки Молдова, п. п. 20-23).

Тому, стаття 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо порушення дорожнього руху, яке спричинило пошкодження транспортних засобів, та, яке тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року в контексті ст.6 Конвенції належить до кримінально-процесуального аспекту.

Стаття 6 пункт 1 Конвенції застосовується протягом усього провадження, метою якого є встановлення обґрунтованості «кримінального обвинувачення» включно зі стадією проголошення судового рішення.

Загалом гарантії статті 6 пункту 1 Конвенції застосовуються до апеляційного оскарження, коли ця інстанція є завершальною стадією відповідного провадження і його результат може бути вирішальним для притягнутих до відповідальності осіб.

Правове регулювання прав та свобод людини за національним законом полягає у створенні необхідних умов, якими слід забезпечити невідворотність адміністративної відповідальності.

В той же час має бути забезпечений справедливий баланс між загальним (публічним) інтересом невідворотності адміністративної відповідальності та дотриманням прав і свобод людини щодо строку давності про притягнення її до відповідальності.

Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, в тому числі у справах "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства " та ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» визначив строк давності як передбачене законом право порушника уникнути від переслідування або притягнення до суду за закінченням певного строку після скоєння правопорушення. Строки давності, які характерні для національних правових систем держав-учасниць, відповідають кільком цілям, в числі яких забезпечення правової визначеності та остаточності, попередження порушень прав обвинувачених, які могли б бути зменшені, якби судам доводилося розглядати їхні справи на основі доказів, які могли бути неповними за спливом часу ( ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» рішення від 20 вересня 2011 року, п. 570 та " Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства ", рішення від 22 жовтня 1996 року п.51).

Встановлення вини особи за спливом строку давності при притягненні до адміністративної відповідальності.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Стаття 6 пункту 2 Конвенції забезпечує «право вважатися невинуватим доти, доки вину не буде доведено в законному порядку».

Мета та наміри Конвенції як інструменту захисту людини вимагає, щоб її положення тлумачилися та застосовувалися таким чином, щоб її гарантії були практичними та ефективними ( див. справа «Soering проти Сполученого Королівства», рішення від 7 липня 1989 року, п. 87).

Суд в своїх прецедентних рішеннях зазначив, що практичність та ефективність гарантій при тлумаченні та застосуванні положень Конвенції стосується і права, закріпленого в статті 6 пункту 2 Конвенції - презумпції невинуватості (див. справи «Allen проти Сполученого Королівства», рішення від 12 липня 2013 року п.п.92-93, «AllenetdeRibemont проти Франції», рішення від 10 лютого 1995 року, п. 35).

Презумпція невинуватості, яка розглядається як процесуальна гарантія в контексті самого кримінального провадження, накладає вимоги щодо, зокрема, тягаря доведення, правових презумпції факту і права.

За загальним правилом статті 9 КУпАП наявність складу правопорушення є необхідною підставою для адміністративної відповідальності.

Частиною першої ст. 9 КУпАП передбачено, що особа підлягає адміністративній відповідальності лише за те правопорушення, відносно якого встановлена вина.

Відсутність вини в скоєнні адміністративного правопорушення за зазначеною нормою закону виключає провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Проаналізувавши норми національного закону та, враховуючи конвенційні положення стосовно строків давності, суд апеляційної інстанції, використовуючи право, надане судам загальної юрисдикції тлумачити зазначені норми для цілей подолання суперечної правозастосовної практики, яка послабляє гарантії державного захисту прав, свобод і законних інтересів громадян від свавільного адміністративного примусу, дійшов до наступного висновку.

Строк давності не тільки забезпечує правову визначеність та остаточність судового рішення, попередження порушень прав осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності, але й надає законне право порушнику уникнути переслідування або притягнення до суду за закінченням певного строку після скоєння правопорушення, в даному випадку - притягнення до адміністративної відповідальності за закінченням строку давності, який передбачений національним законом-частиною 2 статті 38 Кодекс України про адміністративні правопорушення.

Водночас, зі змісту ч.1 ст.38 КУпАП вбачається, що закриття провадження на зазначеній підставі можливе за одночасної наявності таких умов: вчинення (виявлення) адміністративного правопорушення; сплив встановленого законом строку.

Тобто для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків, передбачених ст.38 КУпАП, можливо лише за умови встановлення факту вчинення особою протиправної дії чи бездіяльності, що підпадають під визначені законом ознаки адміністративного правопорушення.

У разі недоведеності наявності складу адміністративного правопорушення та не підтвердження його належними та допустимими доказами, виключається можливість закрити провадження у адміністративній справі саме за п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 КУпАП якщо справи про адміністративні правопорушення підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні не пізніш як через три місяці з дня його виявлення. Висновок суду про наявність вини за межами строку давності притягнення до адміністративної відповідальності буде порушенням презумпції невинуватості та права на справедливий суд за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При закритті провадження по справі на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, суд не вправі робити висновок про не доведеність вини особи.

Даний висновок не виключає права сторін на звернення до суду загальної юрисдикції в порядку цивільного провадження в межах строків позовної давності, що передбачено Цивільним Кодексом України, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок зіткнення транспортних засобів.

У відповідності до ч.8 ст.294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін; скасувати постанову та закрити провадження у справі; скасувати постанову та прийняти нову постанову; змінити постанову.

Керуючись ст. 38, 245, 247, 251, 280, 292, 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Приморського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року - задовольнити.

Строк на апеляційне оскарження постанови Приморського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року поновити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року скасувати та прийняти постанову.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрити за закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Постанова є остаточною і оскарженню в касаційному порядку на підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.С. Комлева