ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 330/237/20 Головуючий в 1 інст. Гусарова В.В,
Провадження № 33/807/328/20 Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року м. Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Запорізького апеляційного суду за участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 справу за його та його захисника адвоката Фоменка С.І. апеляційною скаргою на постанову судді Якимівського районного суду Запорізької області від 27 квітня 2020 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, не працюючий (код НОМЕР_1 ), проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, стягнуто судовий збір,-

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до постанови суду першої інстанції 30 січня 2020 р. о 16-50 год. в АДРЕСА_2 по вул. Молодіжна Мелітопольського району, Запорізької області гр. ОСОБА_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, почервоніння очей, тремтіння рук та різкий запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду для визначення стану сп`яніння за допомогою DRAGERALCOTEST та від проходження медичного огляду у закладі охорони здоров`я відмовився в присутності двох свідків. Своїми діями порушив вимоги п 2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

Також суд першої інстанції, із посиланням на правову позицію, викладену у постанові ККС ВС від 24 липня 2019 року по справі № 753/5867/17 (провадження № 51-2623км19) прийшов до висновку, що помилка, яка була допущена працівником поліції при складенні протоколу, а саме, що у протоколі не вказані слова «керував транспортним засобом» не є суттєвим порушенням і підстав стверджувати, що протокол складений не у порядку та не у спосіб, передбачений КУпАП не має.

В апеляційній скарзі, підписаній ОСОБА_1 та його захисником адвокатом Фоменком С.І., вони просить постанову суду скасувати і провадження у відношенні ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити.

В обґрунтування зазначають що у супереч вимог ст. 256 КУпАП у протоколі не вказано об`єктивну сторону адміністративного правопорушення, зі змісту протоколу не вбачається, що саме було вчинено ОСОБА_1 під час його перебування у стані з ознаками алкогольного сп`яніння, які дії або бездіяльність передували його перебуванню у стані сп`яніння та що в свою чергу стало причиною його відмови від проходження медичного огляду, що взагалі така особа робила до того моменту, як було встановлено поліцейськими стан його сп`яніння. Об`єктивною стороною правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП є керування транспортним засобом у стані сп`яніння. Тобто доказова база має бути спрямована саме на доведення одночасно двох обставин: керування транспортним засобом та перебування під час цього у стані сп`яніння.

Вказують, що у відповідності до ст. 280 КУпАП та прецедентної практики ЄСПЛ провадження по справі про адміністративні правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП повинно проводитись за процедурою кримінального провадження, а протокол про вказане адміністративне правопорушення за своєю суттю відповідає обвинуваченню у кримінальному провадженні, спрощений підхід для розгляду справи такої категорії є неприпустимим.

Наводячи аналогію із кримінальним процесуальним законом, вважають, що протокол, як і обвинувальний акт згідно ст. 291 КПК України, має містити зокрема виклад обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону про кримінальну відповідальність, та формулювання обвинувачення.

Вважають, що розглянутий судом протокол не відповідає таким вимогам закону, з огляду на що висновки суду з приводу допущення працівником поліції при складанні протоколу звичайної помилки є необ`єктивним та упередженими.

Враховуючі наведені вище принципи, що провадження за ч. 1 ст. 130 КУпАП повинно проводитися за процедурою кримінального обвинувачення, вважають, що пояснення, наведені ОСОБА_1 у протоколі, суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги, адже ці пояснення ОСОБА_1 писав під тиском працівників поліції, які вказували, що в іншому випадку евакують автомобіль на штрафний майданчик.

Постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом, будучи не пристебнутим паском безпеки, вважають неналежним доказом вини у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. При цьому апелянти не наводять обґрунтувань мотивів такого твердження.

Також вважають недопустимими доказами показання поліцейських оскільки вони є зацікавленим особами та не входять в коло осіб, визначених ст. 251 КУпАП.

Тому вважають, що під час розгляду справи не було встановлено наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

В судовому засіданні апеляційного суду адвокат підтримав апеляційну скаргу. Зазначив, що протокол повинний розглядатися як обвинувачення. Якщо б до суду надійшов такий обвинувальний акт, його обов`язково слід було б вернути прокурору, але суд цього не зробив. На думку захисника, поліцейські не довели, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом. Пояснив, що коли поліцейські підійшли для перевірки документів, водій (знайомий ОСОБА_1 ) залишив місце зупинки. Відеозапис та свідки керування автомобілем ОСОБА_1 відсутні. Свідок ОСОБА_2 підтвердив, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду, але не підтвердив, що він керував транспортним засобом.

ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу. Пояснив, що не керував транспортним засобом. Вважає, що все це є збігом обставин. Він боїться поліцейських, а його кум ще більше. Оскільки він вживав алкогольні напої, за кермо сів кум. На шляху до с. Кирпичне кум вийшов «до кущів». Під`їхали поліцейські, спитали документи. Він відповів, що він не керував транспортним засобом. Кум не виходив з лісопосадки. Йому погрожували штрафмайданичком та поїздкою до лікарні, тому він погодився на складення протоколу про адміністративне правопорушення, в якому він, визнавши, що був напідпитку, відмовився від проходження огляду.

Вислухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності та її захисника, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та розглянувши доводи викладені в апеляційній скарзі, вважаю, що остання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що провадження у справах про адміністративні правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, у тому числі з огляду на санкцію цієї норми, повинно здійснюватися відповідно до стандартів, які встановлює Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод для кримінального провадження.

Проте ні вимоги Конвенції, ні прецедентна практика Європейського суду з прав людини, не зобов`язує застосовувати положення національного законодавства щодо кримінального провадження у справах про адміністративні правопорушення, на що посилається захисник.

Суд, розглядаючи таку справу, повинний комплексно проаналізувати справедливість провадження в цілому та перевірити, чи дотримані гарантії, визначені Конвенцією.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності в протоколі про адміністративне правопорушення викладення об`єктивної сторони правопорушення, апеляційний суд виходить з наступного.

У рішенні від 25 липня 2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» Європейський Суд зазначив, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції.

Вказане положення Конвенції визначає, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Як вбачається із матеріалів справи, у протоколі про адміністративне правопорушення, зокрема, зазначено анкетні відомості особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, дані про транспортний засіб, у тому числі номерний знак, а також вказано наступне: 30.01.2020 о 16-50 год. в с. Кирпичне, по вул. Молодіжна Мелітопольського району, Запорізької області гр. ОСОБА_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, почервоніння очей, тремтіння рук та різкий запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду для визначення стану сп`яніння за допомогою Drager Alcotest та від проходження медичного огляду у закладі охорони здоров`я відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п 2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

Суд першої інстанції звернув увагу на неконкретність об`єктивної сторони правопорушення, що зазначена у протоколі, та постановою від 12.02.2020 матеріал відносно ОСОБА_1 повернув до відділу поліції для доопрацювання та належного оформлення.

26 лютого 2020 року до суду повернулися матеріали справи про адміністративне правопорушення із рапортом інспектора СРПП № 2 Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області В. Яценка.

В рапорті надані пояснення, із яких випливає, що поліцейський не вважав обов`язковим зазначати у фабулі правопорушення слово «керування», але висунуте ОСОБА_1 обвинувачення полягає у тому, що ОСОБА_1 саме керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, від проходження огляду відповідно до встановленого порядку відмовився.

Крім того, виходячи зі змісту пояснень, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 власноруч, останній розумів, що обвинувачення стосується саме керування ним транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та відмовою від проходження огляду відповідно до встановленого порядку.

Пояснення ОСОБА_1 в судах першої та апеляційної інстанції, доводи адвоката щодо фактичних обставин справи також вказують на те, що жодних сумнівів щодо висунутого обвинувачення сторона захисту не мала.

Оскільки, як зазначено вище, обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції, апеляційний суд вважає, що сторона захисту не тільки правильно розуміла сутність правопорушення, але і мала достатньо часу для підготовки захисту ОСОБА_1 , адже з моменту повернення матеріалів справи після доопрацювання до розгляду справи судом минуло два місяці.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо недопустимості письмових показань ОСОБА_1 , апеляційний суд виходить з такого.

Право зберігати мовчання та не свідчити проти себе відповідно до статті 6 Конвенції перешкоджає стороні обвинувачення отримати докази, ігноруючи бажання обвинуваченого не свідчити проти себе.

Для перевірки чи було порушено ст. 6 Конвенції, особливо стосовно незначних правопорушень, суд застосовує тест щодо пропорційності («О`Халлоран и Фрэнсис против Соединенного Королевства»)

Відповідно до цього тесту перевіряються наступні складові:

-характер і ступінь примусу;

-наявність під час провадження належних гарантій;

-спосіб застосування отриманих у такий спосіб доказів.

Апеляційний суд не вбачає із пояснень ОСОБА_1 , що він піддавався такому ступеню примусу, якому він не міг протидіяти та вимушений був оговорити себе.

Свідок ОСОБА_3 , допитаний судом першої інстанції, нічого про тиск на ОСОБА_1 з боку поліцейських не повідомив.

Крім письмових показань ОСОБА_1 , на те, що саме він керував транспортним засобом, вказують і відомості про сплату ним штрафу за правопорушення, яке було ним вчинено одночасно із правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме за керування транспортним засобом з не пристебнутим ременем безпеки (а.с. 9, 19).

Штраф сплачений через тиждень після складення протоколу за ч. 1 ст. 130 КУпАП та постанови за ч. 5 ст. 121 КУпАП. Добровільність сплати штрафу ОСОБА_1 не заперечував.

Допитані в суді першої інстанції працівники поліції ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, пояснили причини зупинки автомобіля та процедуру складення матеріалів за ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Щодо складової тесту «наявність під час провадження належних гарантій» апеляційний суд зазначає, що під час розгляду справи ОСОБА_1 користувався правовою допомогою адвоката. В суді першої інстанції захисник брав участь під час допиту свідка ОСОБА_3 , працівників поліції, мав можливість поставити питання щодо вчинення тиску на ОСОБА_1 . Однак, як вбачається із змісту постанови, сторона захисту у суді першої інстанції версію про самообмову ОСОБА_1 не висувала.

Оскільки доводи ОСОБА_1 щодо вчинення примусу з боку працівників поліції нічим не підтверджено, а факт керування ним транспортним засобом підтверджено іншими доказами, апеляційний суд не вбачає підстав вважати письмові показання ОСОБА_1 недопустимим доказом.

Апелянти зазначають, що суд першої інстанції не мав права допитувати поліцейських, оскільки вони не входять до кола осіб, які визначене ст. 251 КУпАП.

Проте такий аргумент ґрунтується на неправильному тлумаченні ст. 251 та неврахуванні положень ст. 272 КУпАП.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів тощо.

За ст. 272 КУпАП як свідок у справі про адміністративне правопорушення може бути викликана кожна особа, про яку є дані, що їй відомі які-небудь обставини, що підлягають установленню по даній справі.

Отже показання працівників поліції в суді не можна віднести до недопустимих чи неналежних доказів.

Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_1 засновані на досліджених судом доказах та є обґрунтованими, підстав для задоволення апеляційної скарги.

На підставі зазначеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його захисника адвоката Фоменка С.І. залишити без задоволення.

Постанову судді Якимівського районного суду Запорізької області від 27 квітня 2020 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду В.Я. Рассуждай

Дата документу Справа № 330/237/20