Справа № 265/1804/20
Провадження № 3/265/1069/20
П О С Т А Н О В А

28 травня 2020 року місто Маріуполь

Суддя Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області, Козлов Д. О., за участі секретаря Азарової А. О., особи, яка притягається до відповідальності, ОСОБА_1 , захисника Шульга І. І., розглянувши матеріали адміністративної справи, що надійшли з Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не працюючого, який зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , за ст. 173-2, 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до складеного 27 лютого 2020 року протоколу про адміністративне правопорушення поліцейською взводу № 1 роти № 3 батальйону УПП в Донецькій області, Поплавською Д. ОСОБА_2 , вбачається, що ОСОБА_1 обвинувачується в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч. 1 КУпАП, а саме у тому, що 27 лютого 2020 року об 19-00 год. ОСОБА_1 у кв. АДРЕСА_2 погрожував, ображав, висловлювався нецензурною лайкою, внаслідок чого могла бути завдана шкода фізичному чи психічному здоров`ю ОСОБА_3 та доньці ОСОБА_4 , чим вчинив домашнє насильство відносно них, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Також відповідно до складеного 27 лютого 2020 року протоколу про адміністративне правопорушення поліцейським взводу № 2 роти № 3 батальйону УПП в Донецькій області, Федальченко А. ОСОБА_5 , вбачається, що ОСОБА_1 обвинувачується в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, саме у тому, що 27 лютого 2020 року об 20-55 год. ОСОБА_1 у кв. АДРЕСА_2 ігнорував виконання наполегливих неодноразово повторених законних вимог поліцейського припинити виражатися нецензурною лайкою та виконати законні вимоги при затриманні, а саме: припинити опір та хапання за формений одяг, чим вчинив непокору законній вимозі поліцейського, за що передбачена відповідальність за ст. 185 КУпАП.

Ухвалою суду від 10 березня 2020 року було об`єднано в одне провадження матеріали справ за вказаними протоколами про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 .

У судовому засіданні ОСОБА_1 , не визнаючи свою провину за ст. 185, 173-2 ч. 1 КУпАП, вказував, що він 27 лютого 2020 року не вчинював домашнє насилля щодо своєї дружини та доньки, бо того вечора він поховав свою близьку особу, ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями відповідного свідоцтва про смерть, договором про проведення поховання та свідоцтвом про поховання, наданих суду захисником ОСОБА_7 . Також ОСОБА_1 зазначав, що ввечері 27 лютого 2020 року він конфліктував зі своєю дружиною, в ході чого вони обопільно висловлювались на підвищених тонах нецензурною лайкою, після чого він пішов спати, а дружина із донькою пішли геть. Зазначав при цьому, що він не торкався своєї дружини та доньки, жодних неправомірних дій по відношенню до них не вчиняв. Потім через деякий час він почув гучний гуркіт дверей, які він відчинив. Після чого, не повідомивши йому нічого, в його житло вдерлись працівники поліції, напали на нього, скрутили, зламали палець та не давши вдягтись забрали до відділу поліції, де тримали незаконно біля двох годин, після чого виставили на вулицю у плавках та футболці. Вважав дії працівників поліції незаконними. Зазначав, що у нього із дружиною гарні подружні стосунки, вони мешкають разом із своєю донькою ОСОБА_8 . Отже просив суд закрити провадження по справі через відсутність у його діях складу правопорушення.

Захисником Шульга І. І. в судовому засіданні було подано письмове клопотання про визнання адміністративного затримання ОСОБА_1 незаконним та закриття провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Суд розглядом справи встановив, що згідно із поясненнями ОСОБА_3 від 27 лютого 2020 року вбачається, що 27 лютого 2020 року об 19-00 год. її чоловік ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, лякав та бив її та їх спільну доньку, ОСОБА_9 , виганяв з квартири, виражався нецензурною лайкою, душив її, виривав волосся, порвав одежу, вдарив по обличчю, животу, викручував руки та ноги.

Відповідно до протоколу про адміністративне затримання від 27 лютого 2020 року вбачається, що 27 лютого 2020 року об 21-00 год. ОСОБА_1 було затримано через вчинення правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та складання протоколу про адміністративне правопорушення, де вказано, що ОСОБА_1 було доставлено до дільничних офіцерів поліції по пр. Перемоги 31 в м. Маріуполі, а після складання матеріалів 27 лютого 2020 року об 22-50 год. він був звільнений. У такому протоколі вказано, що від будь-яких пояснено та підписів ОСОБА_1 відмовився. При цьому у протоколі вказано, що у ОСОБА_1 було виявлено садно на лівій частині обличчя.

В той же час суд зазначає, що відповідно до паспорту громадянина України (серія НОМЕР_1 ) вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 з 20 липня 1999 року.

Суд також не бере до уваги пояснення працівника поліції Ревіна А. ОСОБА_10 . та рапорт поліцейського Федальченко А. А.

Так суд зазначає, що цінність свідка полягає в його безпосередньому об`єктивному сприйнятті обставини справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи. І саме з огляду на своє нейтральне становище людина здатна об`єктивно та правильно засвідчити події і факти так, як вони дійсно відбувалися для можливості уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами. Таким чином рапорт та пояснення працівників поліції не можуть слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень.

Аналогічні правові позиції були висловлені Верховним Судом у постановах від 20 травня 2020 року по справі № 524/5741/16-а та від 29 квітня 2020 року по справі № 161/5372/17.

Суд зазначає, що положеннями ст. 173-2 ч. 1 КУпАП передбачена відповідальність, в тому числі, за вчинення домашнього насильства, тобто за умисне вчинення будь-яких діянь, в тому числі, фізичного, психологічного характеру (зокрема, застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Суд зауважує, що з матеріалів справи наявність фізичного та психологічного насильства щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що ставиться у провину ОСОБА_1 , підтверджується виключно поясненнями ОСОБА_3 .

Натомість інших об`єктивних доказів на підтвердження факту завдання фізичного насильства ОСОБА_3 чи ОСОБА_4 матеріали справи не містять, як не містять будь-яких доказів психологічного насилля з боку ОСОБА_1 відносно його дружини чи доньки.

Суд при цьому зазначає, що сам по собі сімейний конфлікт не може свідчити про вчинення домашнього насильства членом родини.

Так за п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

При цьому органом поліції ОСОБА_1 обвинувачується у скоєнні конкретних дій по відношенню до своєї дружини та дитини (погрози, образи, висловлювання нецензурною лайкою), внаслідок чого могла бути завдана шкода фізичному чи психічному здоров`ю.

Натомість жодних доказів погроз, образ, висловлювання нецензурною лайкою ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суду не було надано, що виключає наявність складу злочину, передбаченого ст. 173-2 ч. 1 КУпАП, бо за відсутності доведення таких дій з боку ОСОБА_1 унеможливлюється завдання шкоди здоров`ю членів його родини.

При цьому суд не бере до уваги пояснення ОСОБА_3 , оскільки підтвердження її слів не було встановлено у судовому засіданні.

Суд зазначає, що підставою притягнення суб`єкта правопорушення до юридичної відповідальності є наявність в його діях складу правопорушення.

Склад правопорушення - це сукупність передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення (об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона).

Суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово посилався на те, що провадження у справах про адміністративні правопорушення, за гарантіями може прирівнюватися з кримінальним для цілей застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 39 рішення «Лучанінова проти України» від 9 вересня 2011 року, заява № 16347/02, п. 1 резолютивної частини рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року, заява № 17888/12), обґрунтовуючи їх, зокрема, характером законодавчого положення, яке порушувалося (КУпАП), так і профілактичною та каральною метою стягнень, передбачених цим положенням.

Із врахуванням положень і тлумачень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу належного органу правосуддя.

За наведених обставин, враховуючи, що відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, встановлені судом обставини свідчать про недоведеність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Вирішуючи питання про наявні у діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, суд зазначає наступне.

За ст. 185 КУпАП відповідальність настає, зокрема, за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та, зокрема, до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання відбувається згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

На підставі ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

За ст. 38 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може проникнути до житла чи іншого володіння особи без вмотивованого рішення суду лише в невідкладних випадках, пов`язаних із: 1) рятуванням життя людей та цінного майна під час надзвичайних ситуацій; 2) безпосереднім переслідуванням осіб, підозрюваних у вчиненні злочину; 3) припиненням злочину, що загрожує життю осіб, які знаходяться в житлі або іншому володінні.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський зобов`язаний заздалегідь попередити особу про застосування фізичної сили чи спеціальних засобів, надавши їй достатньо часу для виконання законної вимоги поліцейського, крім випадку, коли зволікання може спричинити посягання на життя і здоров`я особи чи та/або поліцейського або інші тяжкі наслідки, або в ситуації, що склалася, таке попередження є невиправданим або неможливим.

На переглянутому судом відео, доданому до справи, вбачається, що працівники поліції без повідомлення причин візиту, без роз`яснення прав ОСОБА_1 та без попередження щодо застосування заходів впливу, проникли до житла ОСОБА_1 , вдягнувши на нього кайданки. Також з переглянутого судом відео не вбачається наявність наполегливих вимог, адресованих ОСОБА_1 , щодо необхідності їх виконати останнім.

Таким чином суд вважає, що у даному випадку були відсутні підстави, передбачені ст. 38 Закону України «Про Національну поліцію», для проникнення до житла ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, суд вважає сумнівним також застосування заходів фізичного примусу до ОСОБА_1 з огляду на те, що останній перебував у своєму житлі, був вже відмежований від своєї дружини й доньки, та саме працівники поліції ініціювали вхід до його помешкання.

Згідно із ч. 3 ст. 261 КУпАП органи (посадові особи), правомочні здійснювати адміністративне затримання, про кожний випадок адміністративного затримання осіб інформують у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, крім випадків, якщо особа захищає себе особисто чи запросила захисника.

На підставі п. 2 «Порядку інформування центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги про випадки затримання, адміністративного арешту або застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року № 1363, негайно після фактичного затримання особи (в тому числі шляхом застосування адміністративного затримання) суб`єкт подання інформації повідомляє відповідний регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Натомість матеріали адміністративної справи не містять відомостей про виконання наведених приписів працівниками поліції для забезпечення права на захист ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 260 КУпАП у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складання його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ допускається, зокрема, адміністративне затримання особи.

За ст. 262 КУпАП адміністративне затримання провадиться органами внутрішніх справ (Національною поліцією) при вчиненні, зокрема, насильства в сім`ї.

При цьому згідно із ст. 267 КУпАП адміністративне затримання може бути оскаржено заінтересованою особою, зокрема, до суду.

Суд натомість зазначає, що спори, що виникають з приводу застосування цих заходів, мають публічно-правовий характер, оскільки пов`язані зі здійсненням відповідними суб`єктами, владних повноважень, та підлягають розгляду за правилами КАС України.

Аналогічна правова позиція була висловлена у п. 30 Постанови Пленуму Вищого Адміністративного Суду України від 20 травня 2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів».

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що клопотання захисника Шульга І. І. про визнання адміністративного затримання ОСОБА_1 незаконним не може бути вирішено в рамках наявного провадження відносно ОСОБА_1 за ознаками правопорушення, передбаченого ст. 185, 173-2 ч. 1 КУпАП, оскільки для цього передбачено інший порядок, визначений КУпАП та КАС.

Враховуючи наведене вмотивування, суд не вирішує по суті подане захисником Мех С. М. клопотання про визнання адміністративного затримання 27 лютого 2020 року незаконним.

Суд також вказує, що складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та в силу положень ст. 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності, тому окремому оскарженню такі протоколи не підлягає, через що суд відхиляє посилання сторони захисту на необхідність визнання цих протоколів незаконними.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 10 травня 2018 року по справі № 760/9462/16-а.

Відповідно ж до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 червня 1992 року № 8 «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів» за ст. 185 КУпАП злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника міліції при виконанні ним службових обов`язків або відмова, виражена у зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок.

Натомість суд вказує, що ОСОБА_1 працівниками поліції інкримінувалось саме ігнорування виконання наполегливих неодноразово повторених законних вимог поліцейського.

Отже суд встановив, що фактично ОСОБА_1 не обвинувачувався у відмові, вираженій у зухвалій формі, виконати вимоги поліцейських.

При цьому суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 перебував у себе вдома, тому його зухвала відмова відчинити двері працівникам поліції була викликана реакцією на захист свого житла та не впливає на кваліфікацію його дій.

Таким чином суд встановив, що у діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, оскільки жодних доказів, які б підтверджували, що до ОСОБА_1 працівниками поліції наполегливо, неодноразово висувались вимоги щодо припинення протиправних дій, не було надано суду.

Враховуючи, що працівники поліції, як вбачається, з наданого суду відео, майже одразу проникли до квартири, де мешкав ОСОБА_1 , здійснивши його фактичне затримання, то суд дійшов переконання, що у діях ОСОБА_1 не було підтверджено факту скоєння ним правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП.

Таким чином, підсумовуючи викладене, через не доведення у діях ОСОБА_1 складів адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173-2 ч. 1, 185 КУпАП, суд дійшов переконання про необхідність на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження по даній справі про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити через відсутність складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. 221, 247, 283-285 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:

Провадження по справі про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 173-2 ч. 1, 185 КУпАП, відносно ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП закрити.

На постанову може бути оскаржена протягом 10 (десяти) днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя.

Суддя