Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/380/20
Провадження № 3/382/173/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2020 року суддя Яготинського районного суду Київської області Литвин Л.І. розглянувши матеріали, які надійшли від Яготинського відділення поліції Переслав-Хмельницького відділу ГУ Національної поліції України в Київській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ФОП,

за ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

за участю адвоката Прядки В.М.

В с т а н о в и в:

До Яготинського районного суду надійшов адміністративний матеріал у відношенні ОСОБА_1 за ст. 44-3 КУпАП, в котрому зазначено, що 20.03.2020 р. близько 10 год. ОСОБА_1 у АДРЕСА_2 , допустив роботу магазину "Ассоль", що проявилось у перебуванні громадян у приміщенні магазину.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 під час розгляду справи пояснив, що при складанні протоколу відносно ОСОБА_1 не враховано, що стаття 44-3 КУпАП не має частин, однак, дії ОСОБА_1 кваліфіковано за ч.1 ст. 44-3 КУпАП, тому така кваліфікація невірна та не утворює складу правопорушення. Диспозиція ст. 44-3 КУпАП передбачає відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами. Норма статті 44-3 КУпАП носить бланкетний характер, а тому серед ознак суті такого правопорушення обов"язково повинно бути посилання на конкретний нормативно-правовий акт, яким встановлюються відповідні правила... В підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення інспектором не було надано ні пояснень відвідувачів магазину, які б придбали будь-які товари, не зазначено про свідків правопорушення, які б підтвердили факт здійснення прийому покупців та торгівельної діяльності, не додано відео чи фотофіксації правопорушення і т.д. Вважає, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 поліцейським було порушено вимоги ст. 251 КУпАП та не зібрано достатньої кількості доказів, які б підтверджували його вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 44-3 КУпАП. Просив провадження у справі закрити за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Перевіривши матеріали справи, вважаю, що провадження у справі підлягає до закриття з наступних підстав.

Відповідно до ст. 251 КпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.

Згідно із ст. 256 КпАП України у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Відповідно до п. 15 розділу ІІ Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1376 від 06.11.2015 року, до протоколу про адміністративне правопорушення долучаються інші матеріали про адміністративне правопорушення (пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновок експерта, речові докази, протокол про вилучення речей і документів, рапорти посадових осіб, а також інші документи та матеріали, що містять інформацію про правопорушення).

Адміністративним правопорушенням, передбаченим ст. 44-3 КУпАП визнається порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами. Диспозиція цієї норми закону, як зазначалося вище, є бланкетною і лише описує безпосередньо саме правопорушення, але для повного визначення ознак цього правопорушення відсилає до інших галузей права, тобто відсилає до інших норм права чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки осіб, передбачених в умовах карантину.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" від 06 квітня 2000 року № 1645-III, карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Для того, щоб повністю розкрити суть адміністративного правопорушення у протоколі має бути зазначено, які конкретно дії вчинила особа для вчинення адміністративного правопорушення. Якщо працівники поліції підозрюють особу у прийомі громадян, то в протоколі про адміністративне правопорушення має бути зазначено, що особа у відповідний день та час порушила п.п. 3 п. 2 Постанови КМУ № 211, а саме, недотрималась вимог щодо заборони роботи закладів торговельного обслуговування населення, шляхом допуску відповідного покупця до приміщення магазину, який знаходиться за відповідною адресою, та продажу їй товару з відповідним артикулом. У протоколі про адміністративне правопорушення, складеному відносно ОСОБА_1 немає жодних відомостей про те, які саме правила були порушені та яким нормативно-правовим актом ці правила встановлено, що є обов`язковою складовою об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КпАПУкраїни, що прямо суперечить принципу правової визначеності закріпленому у численних рішеннях ЄСПЛ (п. 31 рішення від 28.10.2003 у справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), заява № 589973/00); п. 109 рішення від 13.12.2001 у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia v. Moldova), заява № 45701/99); п. 54 рішення від 23.09.1998 у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom), згідно яких «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку». Зокрема, ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (п. 33 рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), Reports 1996-V). На національному рівні Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5). Як вказано у справах «Малофеева проти ОСОБА_2 » рішення від 30 травня 2013 року заява № 36673/04) та «Карелін проти ОСОБА_2 » заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року) Європейського суду з прав людини, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом). Таким чином, у протоколі та доданих до нього матеріалах не зазначено суті правопорушення, не вказано, які саме дії вчинив ОСОБА_1 при порушенні карантину, не з`ясовано, чи є ОСОБА_1 суб`єктом господарювання та чи може він в силу своїх повноважень зупинити роботу магазину «Ассоль». До матеріалів справи не додано доказів, що ОСОБА_1 є відповідальною особою (посадовою) за здійснення діяльності магазину «Ассоль». Також до протоколу не додано пояснень відвідувачів магазину, які придбали б якісь товари, не зазначено даних про свідків правопорушення, які б підтвердили факт здійснення прийому покупців та торгівельної діяльності, не додано відео чи фото фіксації правопорушення... За змістом вимог ст. 256, ч. 1 ст. 257 КпАП України питання наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення суд вирішує лише у межах протоколу, складеного відносно конкретної особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до п.п. 3 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, (зі змінами від 16 березня 2020 року) забороняється з 00 год. 01 хв. 17 березня 2020 р. до 3 квітня 2020 р. роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення, крім роздрібної торгівлі продуктами харчування, пальним, засобами гігієни, лікарськими засобами та виробами медичного призначення, засобами зв`язку, провадження банківської та страхової діяльності, а також торговельної діяльності і діяльності з надання послуг з громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту.

З аналізу вказаних норм вбачається, що порушенням правил карантину є робота суб`єктів господарювання у вказаний період у різних сферах обслуговування населення, яка передбачає приймання відвідувачів, окрім роздрібної торгівлі товарами першої необхідності, а також торговельної діяльності із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту.

Таким чином, суб`єктом правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП, станом на дату вчинення правопорушення, в частині здійснення торгівельної діяльності, є суб`єкти господарювання та посадові особи.

Разом з цим, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 55 Господарського кодексу України, суб`єктами господарювання є:

1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;

2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Під час складання протоколу вимоги процесуального закону працівником поліції не виконані, не визначено статусу особи ОСОБА_1 , який притягується до відповідальності за диспозицією ч. 1 ст. 44-3 КпАП України.

Таким чином, у протоколі чітко не зафіксовано чи являється вказана особа суб`єктом підприємницької діяльності та чи має відношення до юридичної особи магазину. До протоколу не додано жодного документа, який би вказував, що ОСОБА_1 є посадовою особою магазину та саме він є суб`єктом, що здійснював господарську діяльність з роздрібної торгівлі під час карантину. Не додано жодного документу, який би підтверджував, що магазин «Ассоль» є об`єктом, робота якого заборонена. Відповідно до ст. 62 Конституції України, положення якої знайшли подальшу конкретизацію в національному законодавстві України, особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. При цьому суд не вправі самостійно змінювати, на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція). Так, ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч. 3 ст. 6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо. У рішенні у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується). Суд зауважує, що рішення у справі «Карелін проти Росії» набрало законної сили. Провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю з підстав відсутності події і складу адміністративного правопорушення (п.1 ч.1 ст. 247 КпАП України). З урахуванням вищевикладеного, вважаю, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адмінправопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП не доведена, у зв"язку з чим, провадження у справі необхідно закрити на підставі п. 1 ст. 247 КпАП України.

Керуючись п. 1 ст. 247 КпАП України,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду на протязі 10 днів з дня її винесення.

Судя Литвин