ЄУН № 336/1812/20
пр. № 3/336/970/2020
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Дацюк Ольга Ігорівна, при секретарі Брагіній І.В., за участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , захисника адвоката Корсіка Я.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 44-3 КУпАП ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Азовське Якиміського району Запорізької області, мешкає у АДРЕСА_1 , зареєстрований проживаючим у АДРЕСА_2 , не працює,

ВСТАНОВИВ:

До Шевченківського районного суду м. Запоріжжя надійшли матеріали адміністративної справи з протоколом про адміністративне правопорушення, складеним щодо ОСОБА_1 за ст. 44-3 КУпАП.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, який складений 06.04.2020 року, 06.04.2020 року о 12.55 годині ОСОБА_1 перебував на території парку імені Шевченка по пр. Моторобудівників у м. Запоріжжя, чим порушив пункт 5 Постанови КМУ № 255 від 02.04.2020 року та правила карантину людей.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вину у скоєнні правопорушення не визнав, вказуючи, що є волонтером організації з охорони тварин, того дня відвіз собаку до ветеринарної клініки та очікував, присівши на лавку, коли до нього підійшли поліцейські та склали протокол за те, що він перебував у парку. Водночас парку в цьому місці немає, у зв`язку з чим він вважає, що будь-яких порушень не скоїв.

Захисник просив закрити провадження у зв`язку з відсутністю події правопорушення, вказуючи, що місце, де сидів ОСОБА_1 , парком не являється, жодних позначень, табличок чи якихось інших попереджувальних знаків там немає.

При вирішенні питання про наявність чи відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення суд виходить з наступного.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право на справедливий і публічний розгляд справи.

Прецедентна практика ЄСПЛ, застосовуючи критерій суворості покарання за вчинення адміністративного правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, відносить адміністративні правопорушення до кримінально-правової сфери з усіма гарантіями статті 6 Конвенції.

Разом з цим, і інші адміністративні правопорушення можуть підпадати під сферу дії кримінально-правового аспекту статті 6 Конвенції.

ЄСПЛ, вирішуючи питання застосування ст. 6 Конвенції не ставить в залежність виведення з під юрисдикції кримінальних судів певних видів правопорушень віднесених до юрисдикції інших органів, посадових осіб.

Отже у справах про адміністративні правопорушення, на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, особа, щодо якої розглядається справа та потерпілий, додатково користуються гарантіями ст.6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів). Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно із пунктом 4 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: … юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64).

У відповідності до п. 4.1 вказаного Рішення, Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Проніна проти України" (Заява N 63566/00) від 18 липня 2006 року, у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» за заявою № 4909/04 від 10 лютого 2010 року нагадав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Тож згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Статтею 44-3 КУпАП передбачено відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Судом справа про адміністративне правопорушення розглядається виключно в межах обставин, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення.

Постанова Кабінету міністрів України № 255 від 02.04.2020 року не є основним нормативно-правовим актом, яким встановлені обмеження в період карантину, адже цією постановою лише вносяться зміни до Постанови Кабінету міністрів України № 211 від 11.03.2020 року.

Станом на 06.04.2020 року підпункт 5 пункту 2 Постанови КМУ № 211 існував в наступній редакції: « ОСОБА_2 до 24 квітня 2020 р. відвідування парків, скверів, зон відпочинку, лісопаркових та прибережних зон, крім вигулу домашніх тварин однією особою та в разі службової необхідності».

Водночас у постанові відсутня вказівка на те, щодо кого саме встановлено таку заборону.

Суд також звертає увагу на те, що у відповідності до положень ст. 21, 22 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 33 Конституції України гарантовано право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Законом України № 1382 від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантовано свободу пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Свобода пересування це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Натомість жодним законом України будь-яких обмежень права громадян вільно відвідувати парки, сквери, тощо, не встановлено.

При цьому держава, обмежуючи передбачені Конституцією України права громадян, має належним чином обґрунтовувати свої рішення, а рівно і дотримуватись принципу правової визначеності, який полягає у позитивному обов`язку держави формулювати нормативно-правові акти з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку. Як вказує ЄСПЛ, національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб.

Водночас жодного обґрунтування заборони фізичним особам відвідувати парки та сквери, Урядом України, яким встановлено такі обмеження, наразі не наведено, тобто така ступінь втручання державою у конституційні права людини не має пояснень та належного обґрунтування її необхідності.

При цьому викладення даного пункту постанови № 211 носить дискримінаційний характер, адже встановлює виключення за ознакою наявності у людини домашньої тварини, що є неприпустимим у демократичній державі.

Також заслуговують на увагу твердження сторони захисту про те, що будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 перебував на території парку, в матеріалах справи немає.

Так, довжина пр. Моторобудівників у м. Запоріжжя складає приблизно 4,5 км. В протоколі про адміністративне правопорушення не вказано конкретного місця, де перебував ОСОБА_1 .

Водночас єдиним парком, який розташований поблизу перехрестя пр. Моторобудівників та вул. АДРЕСА_3 парк ім. Климова.

Парк ім. Т.Г. Шевченка розташований на о. Хортиця у м. Запоріжжя, що територіально не відноситься до Шевченківського району м. Запоріжжя та не перебуває по пр. Моторобудівників у м. Запоріжжя.

Наявність на вулиці у місті лавки та кількох дерев не надає цій території автоматично статусу парка або скверу.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність події правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_3 , що, відповідно до ст. 247 п. 1 КУпАП, є підставою для закриття провадження у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 247 п. 1 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 44-3 КУпАП закрити за відсутністю події адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

Суддя О.І. Дацюк