Справа № 467/1191/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2020 року суддя Арбузинського районного суду Миколаївської області Явіца І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка справу про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Медногірвськ, Росія, громадянина України, не працюючого, одруженого, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , раніше до адміністративної відповідальності не притягувався, -

за ч.1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ :

Із протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 641337 від 09 вересня 2020 року вбачається, що 31 серпня 2020 року о 17 год. 00 хв. ОСОБА_1 , перебуваючи по АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_2 домашнє насильство психологічного характеру, а саме: ображав брутальною лайкою та образливими словами, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю ОСОБА_2 .

Крім того, із протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР18 №641334 від 15 жовтня 2020 року слідує, що 15 жовтня 2020 року близько 16 год.00 хв. ОСОБА_1 , перебуваючи по АДРЕСА_1 , вчинив сварку із своєю дружиною ОСОБА_2 , під час якої виражався на адресу останньої нецензурною лайкою, чим вчинив домашнє насильство психологічного характеру, від чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю ОСОБА_2 .

Дії ОСОБА_1 уповноваженою особою кваліфіковані за обома епізодами за ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 своєї вини у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав та пояснив, що дійсно сварився із дружиною у зазначені у протоколі час та місці. Проте, остання сама постійно вчиняє сварки та виганяє його із будинку.

Зокрема, дружина невдоволена тим, що він офіційно не працевлаштований і не приносить додому дохід, внаслідок чого у них виникають часті конфлікти.

Однак, він доглядає домашню худобу, як то, дві корови і два бичка, у той час, як вона йому у цьому не допомагає.

Крім того, дружина сама затіває сварки. Сусіди казали йому аби він також викликав поліцію, однак, він не може, адже це його дружина.

У свою чергу, суд, дослідивши матеріали адміністративної справи у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, у тому числі з урахуванням пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, керуючись законом, виходив із такого.

Згідно вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справі про адміністративне правопорушення, серед іншого, є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

За положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про

адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення,

встановлюються, серед іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, який в силу положень ст. 251 КУпАП, є одним із джерел доказів у справі про адміністративне правопорушення.

Тож, досліджуючи останній, разом із іншими, додатними до нього матеріалами, суд прийшов до таких висновків.

Відповідальність зач.1 ст.173-2 КУпАП настає у разі вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства визначаються Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» 07 грудня 2017 року № 2229-VIII.

Так, відповідно до п. 3 ч.1 Закону № 2229-VIII, домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

У свою чергу, психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи ( п.14 ч.1 ст. 1 Закону № 2229-VIII).

Таким чином, із наведеного слідує, що психологічне насильство це не лише нецензурна лайка в бік особи, яка підпадає під дію Закону № 2229-VIII, а саме образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, спрямовані на обмеження волевиявлення постраждалої особи.

Однак, в ході судового розгляду факту того, що у ситуації, описаній у протоколі про адміністративне правопорушення, у розумінні ст. 1 Закону, з боку особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, дій, які б підпадали під поняття психологічне насильство, установлено не було.

Зокрема, із пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, як усних, так і письмових, вбачається, що між ним та його дружиною виник конфлікт, зокрема, на грунті того, що він ніде не працює.

Отже, письмові та усні пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності щодо приводу вживання ним нецензурної лайки на адресу дружини кореспондуються між собою.

Тобто, говорити про те, що у ОСОБА_1 був умисел, направлений саме на вчинення домашнього насильства відносно дружини достовірно не можна, оскільки описані у протоколі дії (образи, нецензурна лайка) могли бути спровоковані поведінкою самої ОСОБА_2 .

При цьому, висновок уповноваженої особи про вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства 31 серпня 2020 року грунтується виключно на поясненнях іншого учасника події ОСОБА_2 .

У той час, як протокол про адміністративне правопорушення містить пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, стосовно того, що цього дня між ним і дружиною мав місце конфлікт.

Аналогічно про конфлікт і сварку особа, що притягається до адміністративної відповідальності, говорив і щодо події 15 жовтня 2020 року.

У той час, як свідок ОСОБА_3 лише вказав на зміст події, що мала місце, і жодним чином не вказував причини такої поведінки особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

При цьому, уповноваженою особою не доведено мотиви та мету та мотиву учинення ОСОБА_1 домашнього насильства психологічного характеру, а також того, що саме ці дії були направлені на обмеження волевиявлення постраждалої особи.

Тому є дійсним лише факт того, що між ОСОБА_1 та його дружиною мав місце конфлікт, також те, що конфлікти у цій родині є буденним явищем.

У свою чергу, конфлікт (лат. conflictus - зіткнення, сутичка) - це зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що призводить до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями.

Конфлікт це ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.

Не у компетенції суду урегульовувати конфлікті ситуації у порядку норм КУпАП, так як не кожен конфлікт є домашнім насильством.

Зокрема, саме по собі вживання нецензурної лайки і образливих слів ще не вказує на дійсність ознак правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

При цьому, суд не установив, що ця нецензурна лайка, яка мала місце у розглядуваній ним конкретній ситуації, була дійсно направлена на обмеження волевиявлення постраждалої особи.

Вже не кажучи про те, якою була її мета та/або мотив, на що саме було направлене це домашнє насильство психологічного характеру, про яке йдеться у протоколах.

Іншими словами, суд не установив дійсності умислу ОСОБА_1 , направленого на вчинення домашнього насильства психологічного характеру відносно його дружини.

Отже, уповноважена особа, яка склала протокол, не спростувала версії особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, шляхом надання належних, достовірних і допустимих доказів, які б свідчили про дійсний умисел ОСОБА_1 на вчинення домашнього насильства.

Натомість, до протоколу додано пояснення учасників події, із яких слідує, що між ними дійсно мала місце сварка, учасниками якої є дві особи.

А як відомо, суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.

Крім того, сумнівною є й дійсність об`єктивної сторони інкримінованого правопорушення.

Зокрема, із наданих суду доказів у виді письмових пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності і потерпілої не вбачається, що психічному здоров`ю ОСОБА_2 могла бути завдана шкода, що є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173 -2 КУпАП.

А той факт, що ОСОБА_2 звернулась із заявою до відділку поліції ще не вказує на те, що дії її чоловіка викликали у неї побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Оскільки її письмові пояснення жодним чином не вказують на наявність таких наслідків і взагалі наслідків, які настали через описані у протоколах дії ОСОБА_1 , хоча й описані у них.

Як наслідок, неустановленість суб`єктивної сторони та однієї із обов`язкових ознак об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності, оскільки відповідно до ч.1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

При цьому, адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності( ч.2 ст. 9 КУпАП).

А інших доказів, які б були належними і допустимими та підтверджували спрямованість умислу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на вчинення саме домашнього насильства, а так само і наслідків інкримінованих дій, суду надано не було.

У той час, як Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року в справі № 1-р/2019 зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачиться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у суду щодо винуватості особи після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості винувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати особу винною.

Статтяж 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічного роду положення закріплено і уст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

За таких умов, на думку суду, у даному випадку діяння ОСОБА_1 з кваліфікацією дій за ч.1 ст. 173-2 КУпАП є сумнівною, що є не прийнятним, оскільки суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що вина особи повинна бути обґрунтована доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» №39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Тому, у світлі вищевикладеного, у той час як провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності і ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушення інакше, як на підставах і в порядку, встановленому законом, суд приходить до висновку про недоведеність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, що прирівнюється до недоведеності його вини.

І як наслідок, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.1ст. 247 цього Кодексу.

Також, суд враховує, що пунктом 5 ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» та ст.40-1КУпАП визначено, що судовий збір стягується лише у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, а тому виходячи з норм ч. 2 ст.284та ст.247 КУпАП, суд не вбачає підстав для стягнення судового збору із ОСОБА_1 .

Крім цього, ураховуючи наявність передумов, регламентованих ч.2 ст. 36 КУпАП, суд вважає за необхідне об`єднати в одне провадження справи про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 .

Тому, на підставі викладеного, керуючись ст.ст. 221, 245, 247, 251, 252, 268, 272, 280, 321 Кодексу України про адміністративне правопорушення, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Справи про адміністративні правопорушення №467/1191/20 та №467/1192/20 об`єднати та присвоїти єдиний унікальний номер справи - №467/1191/20.

Судові провадження у справах про адміністративні правопорушення №3/467/435/20 та №3/467/1192/20 об`єднати під номером провадження -№3/467/435/20.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП - закрити на підставі п.1 ст.247 цього ж Кодексу у зв`язку з відсутністю у його діях складу цього адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя І.В. Явіца