Справа № 467/1291/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2020 року суддя Арбузинського районного суду Миколаївської області Явіца І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка справу про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Благодатне, Арбузинського району Миколаївської області, громадянина України, не працюючого, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності не притягувався, -

за ч.1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ :

Із протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 197509 від 04 грудня 2020 року вбачається, що 04 грудня 2020 року о 03 год. 10 хв. ОСОБА_1 , перебуваючи по АДРЕСА_2 , вчинив відносно ОСОБА_2 , з якою проживає спільно без укладення шлюбу, домашнє насильство психологічного характеру, а саме: ображав брутальною лайкою, образливими словами, погрожував застосуванням фізичної сили, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю ОСОБА_2 .

Дії ОСОБА_1 уповноваженою особою кваліфіковані за ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 відображені у протоколі обставини щодо часу і місця події підтвердив, однак, свої вини у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав та пояснив, що спільно проживав однією сім`єю із ОСОБА_2 . Однак, напередодні вони вирішили припинити стосунки, а тому він прийшов до неї додому аби забрати свої речі, зокрема, куртку, яка була йому потрібна.

Оскільки ОСОБА_2 була на святкуванні дня народження своєї подруги, то він прийшов вночі.

Він дійсно голосно кричав аби вона почула та відчинила двері. А коли вона вийшла, то вчинила сварку, вживаючи нецензурну лайку на його адресу. Між ними виникла сварка, внаслідок чого ОСОБА_2 викликала поліцейських.

ОСОБА_1 вказав, що не мав наміру чинити психологічне насильство відносно ОСОБА_2 , хотів лише забрати свої власні речі.

У свою чергу, суд, дослідивши матеріали адміністративної справи у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, у тому числі з урахуванням пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, керуючись законом, виходив із такого.

Згідно вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справі про адміністративне правопорушення, серед іншого, є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

За положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про

адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення,

встановлюються, серед іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, який в силу положень ст. 251 КУпАП, є одним із джерел доказів у справі про адміністративне правопорушення.

Тож, досліджуючи останній, разом із іншими, додатними до нього матеріалами, суд прийшов до таких висновків.

Відповідальність зач.1 ст.173-2 КУпАП настає у разі вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства визначаються Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» 07 грудня 2017 року № 2229-VIII.

Так, відповідно до п. 3 ч.1 Закону № 2229-VIII, домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

У свою чергу, психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи ( п.14 ч.1 ст. 1 Закону № 2229-VIII).

Таким чином, із наведеного слідує, що психологічне насильство це не лише нецензурна лайка в бік особи, яка підпадає під дію Закону № 2229-VIII, а саме образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, спрямовані на обмеження волевиявлення постраждалої особи.

Однак, в ході судового розгляду факту того, що у ситуації, описаній у протоколі про адміністративне правопорушення, у розумінні ст. 1 Закону, з боку особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, дій, які б підпадали під поняття психологічне насильство, установлено не було.

Зокрема, із пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, у тому числі й письмових, які кореспондуються між собою, було установлено, що ОСОБА_1 прийшов до ОСОБА_2 з метою забрати свої речі.

Однак, в ході розмови між ними виникла сварка під час якої ОСОБА_1 почав вживати нецензурну лайку та використовувати образливі слова на адресу ОСОБА_2 .

Це, окрім пояснень самого ОСОБА_1 , вбачається також із письмових пояснень ОСОБА_2 від 04 грудня 2020 року.

Тобто, якщо проаналізувати пояснення учасників події, то видається можливим зробити висновок, що вживання образливих слів, нецензурної лайки та погроз мало місце вже в ході сварки.

Тобто, говорити про те, що у ОСОБА_1 був умисел, направлений саме на вчинення домашнього насильства достовірно не можна, оскільки описані у протоколі дії (погрози, образи, нецензурна лайка) могли бути викликані поведінкою самої ОСОБА_2 , оскільки установлено, що між ними була сварка.

Отже, можна зробити висновок, що між учасниками поді мав місце конфлікт.

У свою чергу, конфлікт (лат. conflictus - зіткнення, сутичка) - це зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що призводить до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями.

Конфлікт це ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.

Не у компетенції суду урегульовувати конфлікті ситуації у порядку норм КУпАП, так як не кожен конфлікт є домашнім насильством.

Зокрема, саме по собі вживання нецензурної лайки, погроз та образливих слів не вказує на дійсність ознак правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

При цьому, суд не установив, що ця нецензурна лайка, яка мала місце у розглядуваній ним конкретній ситуації, була дійсно направлена на обмеження волевиявлення постраждалої особи, ураховуючи, що домоволодіння, де мала місце подія належить самій ОСОБА_2 .

Іншими словами, суд не установив дійсності умислу ОСОБА_1 , направленого на вчинення домашнього насильства психологічного характеру відносно ОСОБА_2 .

Адже, матеріали справи не містять будь яких даних, які б свідчили про якусь мету та /або мотив діяння, що інкримінується ОСОБА_1 , у той час, як він вказав на намір забрати особисті речі, які перебували у ОСОБА_2 .

Водночас, уповноважена особа, яка склала протокол, не спростувала цієї версії шляхом надання належних, достовірних і допустимих доказів, які б свідчили про дійсний умисел у ОСОБА_1 на вчинення домашнього насильства.

Натомість, до протоколу додано пояснення учасників події, із яких слідує, що між ними дійсно мала місце конфліктна ситуація.

А як відомо, суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.

Крім того, сумнівною є й дійсність об`єктивної сторони інкримінованого правопорушення.

Зокрема, із наданих суду доказів у виді письмових пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності і потерпілої не вбачається, що психічному здоров`ю ОСОБА_2 могла бути завдана шкода, що є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173 -2 КУпАП.

А той факт, що ОСОБА_2 звернулась із заявою до відділку поліції ще не вказує на те, що дії ОСОБА_3 викликали у неї побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Оскільки її письмові пояснення жодним чином не вказують на наявність таких наслідків і взагалі наслідків, які настали внаслідок дій ОСОБА_1 .

Як наслідок, неустановленість суб`єктивної сторони та однієї із обов`язкових ознак об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності, оскільки відповідно до ч.1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

При цьому, адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності( ч.2 ст. 9 КУпАП).

А інших доказів, які б були належними і допустимими та підтверджували спрямованість умислу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на вчинення саме домашнього насильства, суду надано не було.

У той час, як Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року в справі № 1-р/2019 зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачиться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у суду щодо винуватості особи після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості винувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати особу винною.

Статтяж 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічного роду положення закріплено і уст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

За таких умов, на думку суду, у даному випадку діяння ОСОБА_1 з кваліфікацією дій за ч.1 ст. 173-2 КУпАП є сумнівною, що є не прийнятним, оскільки суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що вина особи повинна бути обґрунтована доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» №39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Тому, у світлі вищевикладеного, у той час як провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності і ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушення інакше, як на підставах і в порядку, встановленому законом, суд приходить до висновку про недоведеність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, що прирівнюється до недоведеності його вини.

І як наслідок, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.1ст. 247 цього Кодексу.

Також, суд враховує, що пунктом 5 ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» та ст.40-1КУпАП визначено, що судовий збір стягується лише у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, а тому виходячи з норм ч. 2 ст.284та ст.247 КУпАП, суд не вбачає підстав для стягнення судового збору із ОСОБА_1 .

Тому, на підставі викладеного, керуючись ст.ст. 221, 245, 247, 251, 252, 268, 272, 280, 321 Кодексу України про адміністративне правопорушення, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП - закрити на підставі п.1 ст.247 цього ж Кодексу у зв`язку з відсутністю у його діях складу цього адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя І.В. Явіца