ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/817/14/20 Доповідач - Ваврів І.З.
Категорія - ч.1 ст.130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2020 р. Суддя Тернопільського апеляційного суду Ваврів І.З.

з участю: особи, що притягнута до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

захисника Шевчука В.О.

розглянувши матеріали про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника особи, що притягнута до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , адвоката Шевчука В.О. на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 листопада 2019 року, -

в с т а н о в и в:

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 листопада 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

Як визнав суд, 19.08.2019 року о 17 год.41 хв. в м. Тернополі по проспекту С. Бандери водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом "Мерседес", номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: порушення координації рухів, порушення мови, почервоніння обличчя. Від проходження огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки із застосуванням технічного приладу газоаналізатора "Драгер Алкотест 6810" та огляду в медичному закладі Комунальному некомерційному підприємстві "Тернопільський обласний наркологічний диспансер" Тернопільської обласної ради, водій відмовився в категоричній формі в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України.

В апеляційній скарзі адвокат Шевчук В.О. вказує, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, оскільки суд неповно та необ`єктивно розглянув справу про адміністративне правопорушення і висновки суду не відповідають фактичним обставинам у справі.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги зазначає, що опис адміністративного правопорушення, викладеного у протоколі про адмінправопорушення та в оскаржуваній ним постанові суду, суттєво відрізняються.

Вважає, що у судовому рішенні, яке ним оскаржується, наведено лише перелік доказів, без їх аналізу на предмет законності та допустимості.

Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутній акт огляду на стан сп`яніння.

Стверджує, що, наведений у постанові суду такий доказ, як відеозапис з місця події, не може вважатися належним та допустимим, оскільки відсутні відомості про технічний засіб, яким здійснено такий відеозапис.

Вказує на недопустимість як доказу письмових пояснень свідків, якими місцевий суд обґрунтував доведеність вини ОСОБА_1 , оскільки такі свідки судом не допитувались.

Просить врахувати, що працівниками поліції належним чином не задокументовано та не доведено належними та допустимими доказами факту порушення ОСОБА_1 Правил дорожнього руху України, які могли би бути підставою для зупинки його транспортного засобу. На думку апелянта, ця обставина свідчить про незаконність всіх інших доказів, зібраних працівниками поліції.

Просить скасувати постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 листопада 2019 року відносно ОСОБА_1 та закрити провадження у справі на підставі п.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Заслухавши особу, яку притягнуто до адміністративної відповідальності та його захисника адвоката Шевчука В.О., які підтримали подану апеляційну скаргу та, з наведених у ній мотивів, просять скасувати рішення суду першої інстанції і закрити провадження у справі; дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, приходжу до наступних висновків.

Згідно зі ст.245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

З`ясовуючи ці обставини, суд повинен виходити з положень ст.251 КУпАП, згідно з якою доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суд, з урахуванням вимог ст.252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Цих вимог закону суд першої інстанції, розглядаючи матеріали про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , не дотримався.

Як слідує з постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 листопада 2019 року, в обґрунтування доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, суд першої інстанції зазначив наступні докази:

- протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 314070 від 19.08.2019 р.;

- відеозапис з місця події;

- письмові пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 19.08.2019 р.;

- акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 19.08.2019 р.;

- постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії НК № 539126 від 19.08.2019 р.

Проте, аналіз цих доказів судом апеляційної інстанції, свідчить про недотримання судом першої інстанції положень ст.ст.251, 252 КУпАП, які регламентують загальний порядок оцінки доказів органом, що здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Поклавши ці докази в основу свого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, суд першої інстанції не врахував, що висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що місцевий суд не дотримався цих приписів закону, оскільки належним чином не дослідив докази вини особи.

Зокрема, суд вказав як на доказ вини ОСОБА_1 письмові пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Однак, вказані пояснення не можуть вважатися належним доказом правомірності притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки ці особи в судовому засіданні безпосередньо судом не допитувалися, а тому їх свідчення не можуть бути беззаперечним доказом вчинення ним адміністративного правопорушення.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 27 червня 2019 року у справі № 560/751/17, адміністративне провадження № К/9901/2047/18.

Відповідно до п.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З урахуванням наведеного, не може також вважатися доказом вини ОСОБА_1 відеозапис з місця події, яким також місцевий суду мотивував свій висновок про притягнення його до адмінвідповідальності.

Так, відповідно до ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Така постанова повинна містити найменування органу (посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити, крім іншого, відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року в рамках справи № 524/5536/17, адміністративне провадження №К/9901/1403/17 зроблено правовий висновок, що відеозапис, поданий поліцією на підтвердження факту порушення водієм правил дорожнього руху, не може вважатися належним доказом у зв`язку з тим, що оскаржувана постанова про притягнення до адміністративної відповідальності не містить посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено даний відеозапис.

Як убачається з матеріалів справи, в постанові Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 листопада 2019 року, якою ОСОБА_1 визнано винним та притягнуто адміністративної відповідальності, міститься вказівка лише про факт проведення відеозапису, однак відсутні відомості про технічний засіб, за допомогою якого здійснено даний відеозапис, а зазначений у протоколі технічний засіб не співпадає за номером з наявним у матеріалах справи.

Також, обґрунтовуваними є доводи захисника Шевчука В.О. щодо відсутності належних та допустимих доказів факту порушення ОСОБА_1 Правил дорожнього руху України, які могли би бути підставою для зупинки його транспортного засобу працівниками поліції.

Зокрема, як встановлено під час апеляційного розгляду, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2019 року задоволено позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції.

Цим рішенням, у зв`язку з недоведеністю вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії НК № 539126 від 19.08.2019 р. про притягнення ОСОБА_1 до адмінвідповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП, якою місцевий суд обґрунтовував доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 грудня 2019 р., яка була досліджена апеляційним судом в порядку ч.7 ст.294 КУпАП, відмовлено у задоволенні апеляційної скарги Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції, а вищевказане рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2019 року залишено без змін.

Таким чином, вказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, стверджується, що працівниками поліції належним чином не задокументовано та не доведено належними та допустимими доказами факту порушення ОСОБА_1 Правил дорожнього руху України, які могли би бути підставою для зупинки його транспортного засобу згідно зі ст.35 Закону України "Про національну поліцію", якою регламентовано перелік підстав, за яких поліцейський може зупиняти транспортні засоби.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображена у справах «Гефген проти Німеччини», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» «Балицький проти України» будь-яке порушення конституційних прав громадян, що навіть має не безпосередній, а лише опосередкований зв`язок із самим процесом виявлення, вилучення і фіксації доказів, тягне втрату останніми юридичної сили.

Тобто, це означає безумовну недопустимість доказів при будь-якому порушенні встановленого порядку збирання доказів незалежно від характеру і ступеня, а також зводиться до заборони використання даних, отриманих на підставі або з використанням доказів, визнаних недопустимими, оскільки визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані з порушеннями, а також докази, яких не було б отримано, якби не було отримано перших.

Зважаючи на те, що судом встановлено факт зупинки поліцейськими транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 без належних на те підстав, а також незаконність притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП, тому і протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 314070 від 19.08.2019 р., складений відносно нього за ч.1 ст.130 КУпАП, за наслідком такої зупинки, є недопустимим доказом.

Таким чином, обмежившись вказівкою на протокол про адміністративне правопорушення; письмові пояснення свідків, без їх безпосереднього допиту в судовому засіданні; на відеозапис, без зазначення технічного засобу з усіма необхідними реквізитами, яким такий запис проводився; акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, який не містить будь-якого доказового значення; а також не перевіривши належним чином доводи апелянта про відсутність підстав для зупинки транспортного засобу, суд першої інстанції не забезпечив вимог закону щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування обставин справи, оскільки не обґрунтував належним чином своїх висновків щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення.

З урахуванням наведеного, вважаю, що висновки суду першої інстанції, в силу неповноти проведеного судового розгляду, містять істотні суперечності щодо наявності в діях ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за якою його Тернопільським місьрайонним судом притягнуто до адміністративної відповідальності.

За змістом ст.62 Конституції України обвинувачення особі не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитись на її користь.

Відповідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні достатні докази, які б беззаперечно свідчили про вчинення ОСОБА_1 дій, вказаних у протоколі про адміністративне правопорушення, який розглядався судом першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а відтак провадження по справі відносно нього підлягає закриттю на підставі п.1 ст.247 КУпАП.

Керуючись ст.294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника особи, що притягнута до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Шевчука В.О. - задовольнити.

Постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 листопада 2019 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адмінправопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП - скасувати та закрити провадження в справі на підставі п. 1 ст.247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя - підпис