Провадження № 3/643/4041/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2020 року суддя Московського районного суду м. Харкова Новіченко Н.В., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, що надійшла з Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

21.09.2020 року о 20 год. 36 хв. у м. Харкові по пр. Ювілейному, 53, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Opel Zafira», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння (запах з порожнини рота, порушення координації рухів, виражене тремтіння пальців рук). Від проходження огляду на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатору Drager Alcotest 6820 та в закладі охорони здоров`я КЗОЗ ХОНД відмовився в присутності двох свідків. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Стороною захисту до канцелярії Московського районного суду м. Харкова подані заперечення, відповідно до яких сторона захисту просить суд закрити провадження у справі № 643/15646/20 про адміністративне правопорушення за ч. І ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за відсутності події і складу адміністративного правопорушення з наступних підстав:

- матеріали адміністративної справи не містять рапорту працівника поліції, який зібрав матеріали про адміністративне правопорушення нібито вчинене ОСОБА_1 передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративне правопорушення, у відповідності до вимог Постанови КМ України від 17.12.2018 року № 55 та Інструкції з оформлення документів у системі МВС України, затвердженої наказом МВС України від 27.07.2012 року № 650;

- свідки, які були залучені до участі у складанні протоколу за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, 53. За цією ж адресою також був складений і сам протокол про адміністративне правопорушення. Але, за змістом протоколу, адміністративне правопорушення нібито було вчинено за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 48. Вказані адреси територіально за своїм місцезнаходженням знаходяться на значній відстані одна від одної і з цього приводу відсутні будь-які пояснення. Відповідна Довідка чи Рапорт з цього приводу, який би дану обставину роз`яснив, у матеріалах справи відсутній;

- матеріали справи містять направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Відповідно до змісту направлення на огляд направлявся ОСОБА_1 , направлення склав лейтенант поліції Доренко Є.О., який до речі не складав протокол про адміністративне правопорушення від 21.09.2020 року серії ДПР18 № 296584. Сторона захисту зазначає, що направлення оформлено 22.09.2020 року о 03 год. 36 хв. в той час, як сам протокол складений 21.09.2020 року о 21 год. 00 хв., а згідно відеозапису з нагрудного реєстратора, повне оформлення даного адміністративного правопорушення було завершено 21.09.2020 року о 21 год. 36 хв.;

- протокол повністю був складений о 21 год. 00 хв., у цей час всі учасники його вже підписали, а згідно відеозапису з нагрудного реєстратора протокол чомусь був оголошений аж о 21 год. 36 хв.;

- відеозапис долучений до матеріалів справи, яким фіксувалося спілкування працівників поліції з ОСОБА_1 є фрагментарним, неповним та між фрагментами відеозаписів містяться перерви. Відеозапис не містить таких важливих моментів, як фіксація порушення правил дорожнього руху, зупинки транспортного засобу, початок складання протоколу, вилучення посвідчення водія, залучення свідків та встановлення їх особистих даних;

- працівники поліції не роз`яснювали ОСОБА_1 його права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Сторона захисту вважає, що фрагментарність відеофіксування не дає змогу об`єктивно, в повному обсязі проаналізувати хід подій, та викликає сумніви у неупередженості працівників поліції;

- сторона захисту вважає, що направлені до суду матеріали справи про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 не містять передбачених законом відеозаписів щодо фіксації факту порушення ОСОБА_1 . Правил дорожнього руху.

Допитаний у судовому засіданні працівник поліції ОСОБА_2 пояснив суду, що 21.09.2020 року при патрулюванні, поліцейські помітили як водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом «Opel Zafira», реєстраційний номер НОМЕР_1 о 20 год. 36 хв. у м. Харкові по пр. Ювілейному, 48, проїхав на червоне світло світлофору, після чого вони його зупинили. Після зупинки водій вийшов з автомобілю та підійшов до них. Пояснив, що під час оформлення адміністративного матеріалу відеофіксація велась по протязі усього часу, крім того відеофіксація здійснювалась на відеорееєстратор у автомобілі. Чому на диску, який доданий до матеріалів справи мається не повний запис подій від 21.09.2020 року, йому не відомо. Також зазначив, що боді-камери мають властивості самі відключатися з різних підстав. Додав, що при складанні адміністративного протоколу відносно ОСОБА_1 , свідкам та особи яка притягається до адміністративної відповідальності роз`яснювали їх права та обов`язки. Свідок зазначив, що місцем вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення є адреса: м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 53, а будинок 48 він вказав, оскільки саме за цією адресою ОСОБА_1 проїхав на червоне світло. Крім цього свідок пояснив, що у направленні на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, зазначення дати «22.09.2020 р.» є опискою.

У судовому засіданні 17.12.2020 року стороною захисту повторно було заявлено клопотання про виклик до суду свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

У задоволенні означеного клопотання судом було відмовлено, оскільки вказані свідки неодноразово викликалися до суду, проте у судові засідання так і не з`явилися. У зв`язку з цим, суд вважає за можливе розглянути справу без допиту вказаних свідків.

Також дослідивши доводи сторони захисту про повернення адміністративних матеріалів на дооформлення, суд не вбачає наявності правових підстав повертати протокол та додані до нього матеріали на дооформлення, оскільки наявним у справі доказам буде надана оцінка під час розгляду справи.

При визначенні нормативного акту, що передбачає відповідальність за вчинене ОСОБА_1 правопорушення, суд виходить з наступного.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Верховною Радою України 22 листопада 2018 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (далі - Закон № 2617-VIII), яким визначено поняття кримінального правопорушення, кримінального проступку та визначено особливості початку досудового розслідування у формі дізнання.

Означений Закон набув чинності 01 липня 2020 року.

Підпунктом 4 пункту 1 Розділу І Закону № 2617-VIII статтю 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення викладено у новій редакції. Одночасно, підпунктом 17-1 пункту 2 Розділу 1 внесено зміни до Кримінального кодексу України та введено новий склад кримінального проступку у статті 286-1 КК України у такій редакції: "Керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції", об`єктивна сторона якого включає відповідальність як за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а так само: передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів; відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку медичного освідування на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції,; вживання водієм транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди за його участю алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), або після того, як транспортний засіб був зупинений на вимогу поліцейського, до проведення уповноваженою особою медичного освідування з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого медичного освідування. У частині другій цієї статті передбачена відповідальність за повторне вчинення проступку.

Законом України від 17 червня 2020 року №720-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (на підставі статті 8 Конституції України набув чинності в порядку частини 5 статті 94 Конституції України з дня опублікування в офіційному друкованому виданні Верховної Рада України «Голос України» - 03.07.2020 року) виключені норми Закону № 2617-VIII а саме: підпункт 4 пункту 1 Розділу І, яким положення статті 130КУпАП викладено у новій редакції та підпунктом 171 пункту 2 Розділу 1, яким введено в дію положення статті 286-1 КК України.

Згідно з частиною 5 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 720-ІХ до приведення у відповідність із цим Законом законодавчі та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Оскільки Законом № 720-ІХ такі зміни виключені, суд керується положеннями статті 8 Кодексу України про адміністративне правопорушення, якою передбачено, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.

Тобто, до набрання чинності Законом України № 2617-VIII (до 01.07.2020 року) Кодекс України про адміністративні правопорушення передбачав у статті 130 адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. З 01.07.2020 року і до 03.07.2020 року такі діянні криміналізовано шляхом доповнення КК України статтею 286-1, а з 04.07.2020 року такі діяння знову віднесенні до статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Оскільки ОСОБА_1 вчинив дії, які охоплюються складом адміністративного правопорушення, визначеного частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення після 03.07.2020 року, а саме 21.09.2020 року керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відмовився, а зміни, введені підпунктом 4 пункту 1 Розділу І (яким положення статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення викладено у новій редакції) та підпунктом 17-1 пункту 2 Розділу 1 (яким введено в дію положення статті 286-1 КК України) Закону № 2617-VIII виключені Законом № 720-ІХ, суд вважає, що положення статті 130 КУпАП на момент розгляду справи діють в редакції Закону від 07 липня 2016 року № 1446-VIII, у зв`язку з чим має бути застосований закон, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

При цьому, суд зазначає, що 20 липня 2020 року Комітетом Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності, який відповідно до частини 3 статті 21 Закону України «Про комітети Верховної Ради України» має право надавати роз`яснення щодо застосування положень законів України, були надані роз`яснення щодо окремих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» № 720-IX від 17 червня 2020 року.

В означених роз`ясненнях Комітет зазначив, що частина п`ята статті 94 Конституції України передбачає, що Закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування. Таким чином, частина п`ята статті 94 Основного Закону не допускає набрання законом чинності раніше дня його опублікування. Головною метою цієї конституційної норми, як зазначено в рішенні Конституційного Суду від 6 жовтня 2010 року № 21-рп/2010, є недопущення набрання законом чинності до моменту його офіційного оприлюднення, чим забезпе чується реалізація конституційних положень, відповідно до яких закони не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність осіб, ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення (стаття 58 Конституції України). З огляду на зазначене, враховуючи положення частини п`ятої статті 94 Конституції України Комітет вважає, що Закон № 720-IX набрав чинності 3 липня 2020 року, а саме в день його опублікування. Крім того, у зв`язку з набранням чинності 1 липня 2020 року Законом № 2617-VIII, відповідальність за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, або за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку медичного освідування на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а так само за вживання водієм транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди за його участю алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), або після того, як транспортний засіб був зупинений на вимогу поліцейського, до проведення уповноваженою особою медичного освідування з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого медичного освідування, була закріплена у статті 286-1 «Керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» України, а статтю 130 КУпАП було змінено. Однак, Законом України № 720-IX внесено зміни до Закону № 2617-VIII, відповідно до яких із Закону № 2617-VIII вилучені положення, які змінювали статтю 130 КУпАП та включали до КК України статтю 286-1. Таким чином Комітет вважає, що з 3 липня 2020 року стаття 130 КУпАП підлягає застосуванню в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 2617-VIII, а стаття 286-1 КК України виключена.

Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (в редакції Закону України № 1446-VIII від 07 липня 2016 року).

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення повністю доведена та підтверджується матеріалами справи, зокрема:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 296584 від 21.09.2020 року, підписаним ОСОБА_1 ,

- відеозаписом з нагрудної камери працівника поліції, з якого вбачається, що при спілкуванні з працівниками поліції ОСОБА_1 повідомляє, що дійсно «випив» та перебуває у стані алкогольного сп`яніння, вважає, що це не є перешкодою для керування транспортним засобом, оскільки він добре себе почуває, а від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відмовляється у присутності двох свідків;

- письмовими поясненнями свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

- розпискою ОСОБА_1 відповідно до змісту якої він зобов`язується залишити автомобіль «Opel Zafira», реєстраційний номер НОМЕР_1 на місці зупинки, претензій до працівників поліції не має.

Відповідно до статті 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлює, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до статті 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлений Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001.

Пункт 1.3 Правил дорожнього руху передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

У пункті 1.9 Правил дорожнього руху встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до вимог пункту 2.5. Правил дорожнього руху водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідальність за порушення вимог пункту 2.5 Правил дорожнього руху передбачена статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідальність за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення настає у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Порядок проходження огляду на стан сп`яніння врегульовано ст. 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09.11.2015, та Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від 17.12.2008.

Відповідно до п. 3 Розділу І вищенаведеної Інструкції вбачається, що ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

Інспектором поліції в протоколі про адміністративне правопорушення було зазначено, що у ОСОБА_1 були наявні ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах з порожнини рота, порушення координації рухів, виражене тремтіння пальців рук.

Отже, працівник поліції, виявивши ці ознаки, які відповідають переліку, зазначеному у Інструкції, законно та обґрунтовано запропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатору Drager Alcotest 6820 та в закладі охорони здоров`я КЗОЗ ХОНД, від якого останній відмовився в присутності двох свідків.

Для притягнення особи до відповідальності за ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення необхідно встановити або: 1) керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також 2) передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само 3) відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Об`єктивною стороною адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, серед іншого є відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Правопорушення, передбачені ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, вважають закінченим з того моменту, коли транспортний засіб почав рухатись.

Тобто, обов`язковим елементом об`єктивної сторони є керування транспортним засобом та відмова особи, яка керує таким засобом від проходження огляду на стан сп`яніння.

Виконання вищевказаного пункту 2.5. Правил дорожнього руху є обов`язком водія, а не його правом, за відмову від виконання якого передбачена адміністративна відповідальність.

Законодавець саме з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, життя та здоров`я його учасників, поклав на водіїв транспортних засобів додаткові обов`язки, зокрема - пройти на вимогу працівника поліції в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння.

Складений працівником поліції щодо ОСОБА_1 протокол відповідає вимогам ст. 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення, містить виклад суті вчиненого правопорушення та є джерелом доказової інформації про подію правопорушення та особу, яка його вчинила.

На переконання суду, надані докази на підтвердження винуватості ОСОБА_1 є належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного.

Досліджені та перевірені судом обставини, які поза розумним сумнівом свідчать про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, а саме відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, що охоплюються складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративне правопорушення та узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («O'Halloran and Francis v. The United Kingdom») [GC] no. 15809/02 і 25624/02ECHR від 29 червня 2007 року, постановлено, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Таким чином, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Таким чином, вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, доведена у повному обсязі.

Щодо тверджень сторони захисту про те, що відеозапис долучений до матеріалів справи, яким фіксувалося спілкування працівників поліції з ОСОБА_1 є фрагментарним, неповним та між фрагментами відеозаписів містяться перерви, відеозапис не містить таких важливих моментів, як фіксація порушення правил дорожнього руху, зупинки транспортного засобу, початок складання протоколу, вилучення посвідчення водія, залучення свідків та встановлення їх особистих даних, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 1 розд. І «Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18 грудня 2018 року № 1026, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України11 січня 2019 року № 28/32999, ця Інструкція регулює застосування органами, підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції автоматичної фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, доступ до відеозаписів працівників поліції та інших осіб, порядок зберігання, видачу та приймання технічних приладів і технічних засобів, а також зберігання, видалення та використання інформації, отриманої з цих приладів.

Пояснення сторони захисту щодо надання працівниками поліції матеріалів відеофіксації не в повному обсязі не заслуговують на увагу, оскільки це жодним чином не впливає на зафіксовану інформацію та ті обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до вимог ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган встановлює наявність або відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші, обставини, що мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, в тому числі, і на підставі показань технічних приладів, що мають функції відеозапису чи кінозйомки. Проте, законодавцем не встановлено імперативної вимоги щодо обов`язкового долучення до матеріалів справи відеозаписів з нагрудних камер працівників поліції, їх обсягу чи безперервності здійснення.

Відеозапис здійснювався при фіксації дій, передбачених ст. ст. 266 та 254, 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме: відмова ОСОБА_1 у присутності двох свідків пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора «Drager Alcotest» або у закладі охорони здоров`я КНП ХОР «ОНД».

Також суд бере до уваги, шо з оглянутого відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 не заперечує той факт, що він керував транспортним засобом «Opel Zafira», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та пояснював, що дійсно «випив», але почуває себе добре та може керувати автомобілем.

Наявний відеозапис достовірно підтверджує однозначність відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності від проходження відповідно огляду. Крім того, відмова водія від проходження огляду підтверджується і письмовими поясненнями свідків, які з урахуванням відеозапису з нагрудної камер працівника поліції, а також виду сп`яніння, ознаки якого встановлено, вважає дані докази допустимими, не зважаючи на твердження сторони захисту. При цьому, жодних обставин, які б спростовували достовірність даних відображених на відеозаписі суду не надано і підстав піддавати сумніву зміст даного відеозапису, суд не вбачає.

Крім того, суд знаходить слушним зауваження сторони захисту, про те, що в матеріалах справи мається направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 22.09.2020.

Суд не приймає до уваги як доказ направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 22.09.2020 при визнанні винним ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки ОСОБА_1 ставиться у провину саме відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, а тому складання вказаного направлення є не обов`язковим, оскільки «Інструкція про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» передбачає їх наявність лише у разі погодження водія пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу чи відповідно у закладі охорони здоров`я.

Таким чином, недоліки, які містяться в означеному документі, жодним чином не впливають на винуватість ОСОБА_1 у відмові від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, яка підтверджується іншими належними та допустимими доказами у їх сукупності.

З приводу місця вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд зазначає наступне.

У судовому засіданні працівник поліції Дюмін Д.О., який складав адміністративний протокол, пояснив, що 21.09.2020 ОСОБА_1 за адресою м. Харків, пр. Ювілейний, 48, проїхав на червоне світло, внаслідок чого був зупинений працівниками поліції за адресою м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 53, де і відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатору Drager Alcotest 6820 та в закладі охорони здоров`я КЗОЗ ХОНД у присутності двох свідків. У протоколі поліцейським було зазначено як місце вчинення правопорушення м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 48, оскільки саме за цією адресою ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом проїхав на червоне світло.

Наявними в матеріалах справи поясненнями свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 підтверджується той факт, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння саме за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 53.

Таким чином, суд вважає що зазначення у протоколі місце вчинення адміністративного правопорушення «м. Харків, пр. Ювілейний, 48» є опискою.

Разом з тим, як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду у справі № 459/1801/17 від 24.12.2019 року, у справі № 537/1214/17 від 28.11.2018 року, наявність технічних описок, зокрема в постанові про притягнення особи до адміністративної відповідальності, сама по собі не свідчить про відсутність протиправного діяння.

Враховуючи наведене, зазначення поліцейським у протоколі про адміністративне правопорушення як місця вчинення правопорушення будинку АДРЕСА_2 , само по собі не свідчить про відсутність протиправного діяння, та, відповідно, не може бути підставою для закриття провадження у справі.

Суд приймає до уваги зауваження сторони захисту, що пояснення свідків, оформленні не належним чином, однак зазначає, що вони узгоджуються із іншими доказами, зокрема із відеозаписом з боді-камери працівника поліції, який долучений до матеріалів справи та є належним доказом по справі.

З приводу доводів сторони захисту, що ОСОБА_1 не були роз`ясненні права та обов`язки суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення при складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

ОСОБА_1 протокол підписав без зауважень та заперечень, з оглянутого судом відеозапису не вбачається, що він висував до поліцейських будь-які зауваження. Той факт, що ОСОБА_1 підписав протокол через те, що є юридично необізнаною особою, жодним чином не спростовує вищевказаних висновків суду.

Оцінивши в сукупності наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що сам по собі факт відсутності рапорту поліцейського не може слугувати підставою для звільнення ОСОБА_1 від відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, та не доводить відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_1 не виконував функції водія суд оцінює критично, оскільки дослідивши наданий відеозапис з нагрудних камер працівників поліції судом встановлено, що ОСОБА_1 не заперечував про те, що він керував транспортним засобом, як і не заперечував факт його перебування у стані алкогольного сп`яніння. Будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 не виконував функції водія матеріали справи не містять.

Оцінюючи інші доводи сторони захисту, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Відповідно до ст. 33 Кодексу України про адміністративні правопорушення стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Дотримуючись вищевказаних вимог чинного законодавства суд, врахувавши характер вчиненого правопорушення, ступінь його суспільної небезпеки - дане правопорушення являється грубим порушенням правил дорожнього руху є потенційно небезпечним для суспільства та становить реальну небезпеку учасникам дорожнього руху, загрожує їх життю, здоров`ю, тяжкість ймовірних наслідків, а також відомості про особу ОСОБА_1 , дійшов висновку, що достатнім для його виправлення та запобігання вчинення нових правопорушень буде призначення адміністративного стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами в межах санкції ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки саме такий вид адміністративного стягнення досягне мети, визначеної ст. 23 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Положеннями ст. 40-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується судовий збір особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення ставка судового збору встановлюється у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 відноситься до осіб, які підлягають звільненню від сплати судового збору, а відтак, з нього слід стягнути судовий збір за ухвалення постанови про накладення адміністративного стягнення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 40-1, 130, 251, 283-285 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 600 (шістсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 (десять тисяч двісті гривень) грн. 00 коп. з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня винесення постанови шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 32 або 32-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Суддя Н.В. Новіченко