Справа № 467/1280/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді Явіци І.В.

з участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

особи, притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка справу про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вознесенськ, Миколаївської області, громадянина України, працюючого слюсарем в ТОВ «Турщеб», зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , відомості про притягнення до адміністративної відповідальності відсутні,-

за ч.1 ст. 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ :

Із протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 208515 від 20 листопада 2020 року слідує, що 20 листопада 2020 року о 09 год. 25 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки ВАЗ - 2010, д.р.н. НОМЕР_1 , по вул. Первомайській в смт. Олександрівка Вознесенського району, не виконав вимогу про зупинку транспортного засобу, яка подавалась за допомогою проблискових маячків та звукового сигналу, тим самим порушив вимоги п.п. 2.4, 8.9. «б» ПДР України.

Дії ОСОБА_1 уповноваженою особою,яка склала протокол про адміністративне правопорушення, кваліфіковані за ч.1 ст. 122-2 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 , своєї вини у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення не визнав та пояснив, що 20 листопада 2020 року близько 10 години ранку він дійсно проїздив по вул. Первомайській в смт. Олександрівка.

Він бачив поліцейський автомобіль біля якого знаходились працівники поліції, один із яких вказав за допомогою жезла про зупинку.

Оскільки це було перед перехрестям, то він, аби дотриматись правил зупинки, проїхав за перехрестя метрів тридцять та зупинився, ввімкнувши покажчик правого повороту та аварійку.

В цей час до нього під`їхали поліцейські і запитали чому він тікає, однак, він сказав, що не тікав, а лише хотів переїхати перехрестя.

При цьому, він бачив мигання проблискових маячків на поліцейській машині, однак, чи чув звуковий сигнал не пам`ятає.

В протоколі про адміністративне правопорушення дійсно написав пояснення, що згоден із порушення, оскільки не хотів сваритись із поліцейськими.

Тож, суд, дослідивши матеріали провадження у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, виходив із такого.

Статтями 251, 280 КУпАП, визначено фактичні дані, обставини на основі яких, у визначеному законом порядку, орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

З урахуванням того, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

З урахуванням того, що такі докази мають випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто бути такими, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями,) (далі - ПДР України).

Зокрема, згідно п. 2.4 на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1; дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність транспортного засобу; дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) зчитування інформації із самоклейної мітки радіочастотної ідентифікації про проходження обов`язкового технічного контролю транспортним засобом, а також перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю.

Вимога про зупинку транспортного засобу подається поліцейським за допомогою: увімкненого проблискового маячка синього і червоного або лише червоного кольору та (або) спеціального звукового сигналу ( п.8.9. «б» ПДР України).

Водій повинен зупинити транспортний засіб у вказаному місці з дотриманням правил зупинки.

Відповідальність же за ч.1 ст. 122-2 КУпАП настає у разі невиконання водіями вимог поліцейського, а водіями військових транспортних засобів - вимог посадової особи військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про зупинку транспортного засобу.

У цій справі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, висунув версію про те, що вимогу поліцейського про зупинку транспортного засобу виконав, однак, бажав це зробити із дотриманням ПДР України, для чого потрібно було перетнути перехрестя.

Дійсно, згідно п. 15.9 «г» ПДР України зупинка забороняється на перехрестях та ближче 10 м від краю перехрещуваної проїзної частини за відсутності на них пішохідного переходу, за винятком зупинки для надання переваги в русі та зупинки проти бокового проїзду на Т-подібних перехрестях, де є суцільна лінія розмітки або розділювальна смуга.

При цьому, матеріали справи не містять у собі графічного зображення проїзної частини, де мала місце зупинка ОСОБА_1 транспортного засобу, а тому суд позбавлений змоги перевірити чи дійсно там було наявне перехрестя, оскільки зупинка на перехресті заборонена.

Будь яких інших доказів із числа передбачених ст. 251 КУпАП, до протоколу про адміністративне правопорушення, принаймні, відеозапису із нагрудної камери поліцейського, уповноваженою особою надано не було. Зокрема, щодо застосування проблискових маячків та звукових сигналів.

Позиція ж особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, різниться, оскільки ця особа своєї вини в судовому засіданні не визнала, висунувши свою версію подію.

Водночас, під час складання протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 із порушенням був згідний.

Та у будь якому випадку особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, користується правами, гарантованими їй ст. 63 Конституції України, у тому числі й правом не свідчити проти себе.

Відповідно, за таких обставин, суд не може взяти пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, в обґрунтування висунутого обвинувачення.

У той час, як уповноважена особа, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, цієї версії шляхом надання достатньої кількості належних і допустимих доказів не спростувала.

Зокрема, сам по собі протокол про адміністративне правопорушення, не є беззаперечним доказом вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, і як наслідок, не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Адже обставини, що відображені у протоколі, мають бути доведеними за допомогою визначених ст. 251 КУпАП джерел, але жодного із них на підтвердження або ж спростування обставин ймовірно учиненого правопорушення, суд у своєму розпорядженні не мав.

У той час, як системний аналіз змісту положень КУпАП в поєднанні з практикою ЄСПЛ свідчить, що у такого роду провадженнях належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі та інших обставин, які мають значення для неї, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року в справі № 1-р/2019 зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачиться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у суду щодо винуватості особи після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості винувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати особу винною.

Тобто, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Отже, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, сторона обвинувачення, якою у цьому випадку виступає уповноважена особа, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Однак, у цій справі цього не сталось, позаяк, версія особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право на існування, і одночасно, вона не спростована за критеріями загаданого стандарту доказування.

Стаття ж 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічного роду положення закріплено і у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Суд же не може самостійно відшукуючи докази винуватості особи, так як це становитиме порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

У той час, як обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу ( ч.2 ст. 251 КУпАП).

За таких обставин, враховуючи вище викладене суд вважає, що у діях особи, що притягається до адміністративної відповідальності, не доведений (відсутній) склад адміністративного правопорушення передбачений ч.1 ст. 122-2 КУпАП, так як його вину не доведено належним чином, а обґрунтовано на припущеннях, що є неприйнятим і суперечить, як нормам національного законодавства, так і міжнародного.

Як наслідок, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, яка визначає, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Судовий збір також не може бути стягнутий із ОСОБА_1 в силу положень ст. 40 - 1 КУпАП, так як на нього не накладається адміністративне стягнення за наслідками розгляду цієї справи.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 33-35, 130, 221, 247, 251-252, 283-285 КУпАП, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122-2 КУпАП - закрити на підставі п.1 ст.247 цього ж Кодексу у зв`язку з відсутністю у його діях складу цього адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя І.В. Явіца