КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 33/824/22/2020 Суддя 1 інстанції - Курова О.І.
Категорія: ч. 1 ст. 173-2 КУпАП Суддя суду апел. інст.- Кепкал Л.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2020 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Кепкал Л.І., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката Сацика Р.В. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2019 року, щодо

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП,

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2019 року, провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно протоколу, ОСОБА_2 , 30.05.2019 року о 20 год. 00 хв. вдома за адресою: АДРЕСА_1 вчинив сімейну сварку зі співмешканкою ОСОБА_1 , висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, ображав, вчинив психологічне насильство в сім`ї, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції адвокат Сацик Р.В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2019 року по справі №760/17086/19 та постановити нову постанову, якою ОСОБА_2 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

За доводами апелянта, оскаржувана постанова винесена з порушенням норм процесуальногоправа та неправильним застосуванням норм матеріального права, при цьому суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, підійшов формально до вивчення обставин справи, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а ТОМУ постанова суду є незаконною та підлягає скасуванню з постановленням нової.

В обґрунтування своїх вимог представник потерпілої зазначає, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР18 №061553 від 10.06.2019р., вбачається, що 30 травня 2019 року приблизно о 20 год. 00 хв. вдома за адресою АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_2 вчинив сімейну сварку зі співмешканкою ОСОБА_1 , висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, образив, чим вчинив психологічне насильство в сім`ї. в протоколі ОСОБА_2 зазначив: «Більше не буде сваритись з гражданською дружиною ОСОБА_1 ». Окремо до протоколу були долучені його пояснення, з яких вбачається, що у ОСОБА_2 часто виникали конфлікти зі співмешканкою ОСОБА_1 з якою в нього двоє неповнолітніх дітей.

Апелянт вказує на те, що вказані обставини свідчать про те,що ОСОБА_2 з самого початку визнав свою вину та вказував про те, що ОСОБА_1 дійсно являється його співмешканкою та у них відбулась сварка, в ході якої він її образив та зачинив у квартирі, однак, після надходження матеріалів адміністративної справи до суду, та після звернення пана ОСОБА_2 до захисника, раптово його позиція змінилась і в судовому засіданні ОСОБА_2 повідомив, що в нього взагалі ніколи не було конфліктів з ОСОБА_1 та він жодного разу не образив її.

На переконання представника потерпілої, якщо все проаналізувати та порівняти з доказами, то можна зробити висновок, що всі обставини, на які посилався правопорушник не відповідають дійсності, вони взагалі суперечать навіть поясненням самого ОСОБА_2 та направлені на те, щоб ухилитись від адміністративної відповідальності.

Апелянт стверджує, що основним доказом того, що ОСОБА_2 вчинив конфлікт були його пояснення як в протоколі про адміністративне правопорушення, так і написані ним на окремому аркуші, де він визнавав обставини, викладені в протоколі та заяві ОСОБА_1 , однак, в порушення норм процесуального права суддя Солом`янського районного суду м. Києва Курова О.І. встановила обставини які взагалі не підлягають встановленню у даній справі, окрім того, встановила, що ОСОБА_1 не проживала разом з ОСОБА_2 та разом з дітьми, а приходила тільки на вихідні.

Також представник потерпілої зазначає, що суддя суду першої інстанції в порушення норм процесуального права не попередила письмово свідків прокримінальну відповідальність та фактично свідки приведені ОСОБА_2 надалинеправдиві відомості, а саме те, що ОСОБА_1 з`являлась за адресою Волгоградська. 25-А лише у вихідні дні.

На переконання апелянта, покази свідків повністю спростовуються письмовими доказами та в даному випадку суддя мала б винести окрему ухвалу для встановлення в діях свідків складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 384 КК України.

Представник потерпілої вважає, що суд першої інстанції не встановив всі дійсні обставини справи, не дослідив та не оцінила всі докази, не порівняла їх з поясненнями ОСОБА_2 та навпаки встановив ті обставини, які не відповідають дійсності та суперечать письмовим доказам та показам свідків.

Апелянт вказує на те, що у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також: про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 р. № 14 Верховний Суд України вказує наступне: «Звернути увагу судів на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників; При розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247 і 280 КУпАП, у тому числі шляхом допиту свідків та призначення експертиз: Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів», проте, на переконання представника потерпілої вказані вимоги закону при розгляді справи в суді першої інстанції були порушені.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 на підтримання поданої апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_2 та його захисника Вітер С.В., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

В силу вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, яка ставиться ОСОБА_2 у провину, правопорушенням є вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання чи настання фізичної або психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ч.1 ст.173-2 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.

На переконання апеляційного суду, суддя суду першої інстанції дотримався вцілому вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП при розгляді справи, та дійшов правильного висновку про те, що в діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, суддя, закриваючи провадження у справі послався в мотивувальній частині постанови на три обставини, які на його думку є підставою для закриття провадження: складання протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР 18 № 061553 в редакції Закону № 599-VI від 25.09.2008 р., який на момент складання відносно ОСОБА_2 не діяв та визнання такого протоколу неналежним та недопустимим доказом; факт не проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_4 однією сім`єю протягом останніх двох років; та відсутність доказів у справі, які б свідчили про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173 -2 КУпАП.

Так, висновки суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173 -2 КУпАП, є обґрунтованими, виходячи з наступного.

З аналізу норм Закону вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч.1 ст.173-2 КУпАП, має місце тоді, коли діяння фізичного, сексуального, психологічного або економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання фізичної або психологічної шкоди.

Таким чином, самі по собі, зокрема, нецензурні висловлювання та образи не формують собою домашнє насильство та утворюють склад адміністративного правопорушення у тому випадку, коли такі висловлювання спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Проте, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії АПР 18 № 061553 від 10.06.2019 року (а.с. 1) вбачається, що о 20-00 год. ОСОБА_2 , вдома за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив сімейну сварку зі співмешканкою ОСОБА_1 , висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, ображав, чим вчинив психологічне насильство.

На обґрунтування обвинувачення вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, матеріали справи містять заяву ОСОБА_1 та пояснення ОСОБА_2 , на основі яких складено протокол про адміністративне правопорушення серії АПР 18 № 061553 від 10.06.2019 року.

Відповідно до заяви (а.с.3), адресованої начальнику Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві, Тесля К.С. просила притягнути до відповідальності ОСОБА_2 за те, що 30 травня 2019 року він в агресивній формі з погрозами почав вимагати від неї забрати позовну заяву із суду стосовно визначення місця проживання дітей. А почувши на це відмову, наступною вимогою та погрозою ОСОБА_2 було негайне звільнення квартири. Крім того, ОСОБА_2 грубо забрав мобільний телефон, пригрозивши фізичною розправою, якщо вона не виконає його вимогу. Після цього, ОСОБА_2 зачинив вхідні двері квартири, позбавивши ОСОБА_1 залишити квартиру самостійно. В стані стресу через загрозу здоров`ю та життю, ОСОБА_1 звернулася на номер 102, а також зателефонувала батькові - ОСОБА_5 та братові ОСОБА_6 , і очікувала працівників поліції, яких повторно викликала. ОСОБА_1 зазначила, що під час повторного виклику поліції, чоловік, який відповідав на виклик, їй роз`яснив, що на місці її перебування не може бути складено ні заява, ні будь - який акт, та запропонував приїхати до відділення поліції. В подальшому, розуміючи, що вхідні двері до квартири можна відкрити тільки з зовнішньої сторони, змушена була скинути ключі з 13 поверху до низу брату, який піднявся на поверх та відкрив вхідні двері, і згодом відвіз її до відділку поліції.

З наведених пояснень ОСОБА_1 вбачається, що вона вказувала про висловлені щодо неї ОСОБА_2 в агресивній формі погрози, які викликали у ОСОБА_1 побоювання за свою безпеку життю та здоров`ю, а також, хвилювання за психічний та фізичний стан її неповнолітніх дітей, про які жодним чином не було вказано в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, будь - яких пояснень про висловлювання на її адресу з боку ОСОБА_2 нецензурною лексикою та образами, як про те зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 не вказувала.

Відтак, навіть дані, що містяться в показаннях ОСОБА_1 від 30 травня 2019 року не підтверджують вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі.

А з письмових пояснень ОСОБА_2 від 10.06.2019 року вбачається, що дійсно 30.05.2019 року у нього з співмешканкою ОСОБА_1 виник конфлікт, який спровокувала ОСОБА_1 , через те, що не хотіла забирати позовну заяву із суду та записувала всю цю розмову на диктофон. Тому в ході такого конфлікту, він ( ОСОБА_2 ), пішов з дому, щоб конфлікт не наростав, повідомивши ОСОБА_1 лише те, що якщо вона забере дітей, то він всі питання буде вирішувати в суді. При цьому, ОСОБА_2 вказав, що дійсно за собою закривав вхідні двері в квартиру, а чому їх не могла відкрити ОСОБА_1 він не знає, адже, ключі в неї залишались.

Наведеними показаннями ОСОБА_2 також не підтверджується винуватість останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173 -2 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, як і не підтверджується вона показаннями допитаних під час судового розгляду в суді першої інстанції показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , бо жоден з них не був свідком подій, вказаних в протоколі.

Інших об`єктивних доказів вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173 - 2 КУпАП, за обставин, викладених в протоколі, матеріали справи не містять. А посилання ОСОБА_1 на те, що вона була закрита на певний час в квартирі по АДРЕСА_2 - а , без мобільного телефону, що, власне, і спричинило шкоду її психічному здоров`ю виходять за межі складеного протоколу про адміністративне правопорушення та не могли бути предметом розгляду як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується із висновком судді першої інстанції про те, що матеріали справи не містять достатньої кількості належних та допустимих доказів, які б вказували на вчинення ОСОБА_2 дій, зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення та які б свідчили про наявність в діях останнього складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитись з посиланням суду першої інстанції як на підставу закриття провадження у справі - складання протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР 18 № 061553 в редакції Закону № 599-VI від 25.09.2008 р., який на момент складання відносно ОСОБА_2 не діяв, оскільки, відповідно до диспозиції ч.1 ст.173-2 КУпАП, правопорушенням є вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

При цьому, Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» №2229 - VIІІ від 07 грудня 2017 року визначає організаційно - правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрямки реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно з п.14 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до вимог ст. 256 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення серед інших відомостей зазначається, зокрема, місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення та нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.

З аналізу наведених вище норм Закону вбачається, що у протоколі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП має бути зазначено не диспозицію статті 173 - 2 КУпАП, а суть вчиненого адміністративного правопорушення. Таких вимог було дотримано, адже, як вбачається зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 , в ньому зазначено суть адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, зокрема, вчинення психологічного насильства в сім`ї по відношенню до співмешканки ОСОБА_1 , котре виразилось у висловлюванні на її адресу нецензурною лайкою та образами, тобто, вказана одна з зазначених в диспозиції статті дій.

Більш того, слід зазначити, що відповідно до норм законодавства, можна визнати неналежними та недопустимими лише докази у справі, а протокол про адміністративне правопорушення не є доказом у справі, а є процесуальним документом, складеним уповноваженою на те особою як підстави притягнення особи до адміністративної відповідальності. Доказами ж у справі про адміністративне правопорушення є дані, які містяться в протоколі про адміністративне правопорушення, поясненнях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновках експерта, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками та ін..

Також, зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд допустився суперечностей, адже, визнавши протокол про адміністративне правопорушення як недопустимий доказ, суд розглянув його по суті. А тому, постанова суду підлягає зміні, шляхом виключення з мотивувальної частини постанови суду посилання суду на те, що протокол про адміністративне правопорушення серії АПР 18 № 061553 складений в редакції Закону №599-VI від 25.09.2008 р.

Крім того, слід відмітити, що справа про адміністративне правопорушення судом розглядається лише в межах складеного щодо особи протоколу про адміністративне правопорушення. Проте, таких вимог суд першої інстанції не дотримався, і при розгляді справи про адміністративне правопорушення фактично вийшов за межі розгляду та встановив обставини, які взагалі не підлягають встановленню у даній справі, а саме встановив факт не проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та разом з дітьми протягом двох років.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови суду, посилання суду на цей факт містяться в реченні, яке не має свого смислового змісту та закінчення, а складається з набору фраз: «доводи захисника ОСОБА_2 . про те, що склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173 КУпАП відсутній разом з іншими підставами, ще й тому, що ОСОБА_2 не проживав з ОСОБА_4 однією сім`єю протягом двох останніх років, а тому з, оскільки в тому, щоб діти за адресою про причини таких відносин, вони суд не повідомили. через що ОСОБА_1 вчинив діяння психологічного характеру відносно ОСОБА_1 »

Крім того, з даного приводу слід наголосити, що для вирішення питання про притягнення особи до відповідальності за ч. 1 ст. 173 -2 КУпАП, відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не має значення чи проживає колишнє подружжя (співмешканці) однією сім`єю, чи ні, адже, домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

А тому з мотивувальної частини оскаржуваної постанови слід виключити і посилання суду як на встановлений факт - факт не проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та разом з дітьми протягом двох років.

А відтак, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, постанова суду підлягає зміні, шляхом виключення з мотивувальної частини постанови посилань суду як на підстави закриття провадження у справі: складання протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР 18 № 061553 в редакції Закону №599-VI від 25.09.2008 р., який на момент складання відносно ОСОБА_2 не діяв та визнання такого протоколу неналежним та недопустимим доказом; факт не проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_4 однією сім`єю протягом останніх двох років. А в решті постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2019 року слід залишити без змін.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу адвоката Сацика Р.В. в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2019 року, якою провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутність події і складу адміністративного правопорушення - змінити.

Виключити з мотивувальної частини постанови суду посилання суду як на підстави закриття провадження у справі: складання протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР 18 № 061553 в редакції Закону №599-VI від 25.09.2008 р., який на момент складання відносно ОСОБА_2 не діяв та визнання такого протоколу неналежним та недопустимим доказом; факт не проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_4 однією сім`єю протягом останніх двох років.

В решті постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2019 року щодо ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 173 -2 КУпАП - залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду Кепкал Л.І.