Провадження № 33/4808/584/20
Категорія ч. 1 ст. 130 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Хоростіль Р. В.
Суддя-доповідач Повзло
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Суддя Судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду Повзло В.В., за участю захисника Борсука Дмитра Ярославовича в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.11.2020 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає в АДРЕСА_1 ,

притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, -

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду як незаконну та необґрунтовану, провадження по справі закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Вважає, що суд спрощено підійшов до судового розгляду та прийняв рішення із порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки: 1) він не керував транспортним засобом, а лише стояв біля власного автомобілю на якому були увімкнені габаритні сигнали із товаришем; 2) на проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння він був змушений погодитись, оскільки працівники поліції не повертали йому посвідчення водія; 3) жодних пояснень у протоколі він не писав; 4) його не було направлено на проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння до медичного закладу, незважаючи на наявне в матеріалах провадження направлення в медичний заклад, що свідчить про недійсність огляду відповідно до ч. 5 ст. 266 КУпАП; 5) розгляд справи у суді першої інстанції відбувався у його відсутність, чим порушено приписи ст. 268 КУпАП; 6) до справи не додано свідоцтва про повірку алкотестеру Драгер 6810, яким проводився його огляд; 7) сплинув 6-місячного терміну калібрування технічного приладу на час проходження ним огляду, виходячи з часу останнього калібрування - 02.10.2019 року; 8) на момент оформлення адміністративної справи 08.08.2020 року була виключена стаття, за якою він притягнений до відповідальності, За вказаних вище порушень та приписів Конституції України, висновків рішень Конституційного Суду України, позиції Європейського суду з прав людини, апелянт вважає, що його вина не доведена.

Судом встановлено, що 20.09.2020 року о 23-58 год. по вул. Січових Стрільців с. Жураки Богородчанського району Івано-Франківської області водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом SUZUKI SX-4 номерний знак НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння, огляд на стан сп`яніння зі згоди водія проводився у встановленому законом порядку із застосуванням приладу Драгер в присутності двох свідків. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9а ПДР України.

В судове засідання не з`явилась особа, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , про час та місце повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням.

Крім того, захисник Борсук Д.Я., який з`явився у судове засідання та якому роз`ясненні права, передбачені ст. 271 КУпАП, повідомив, що ОСОБА_1 відомо про час та місце судового розгляду, й він просив розгляд справи проводити у його відсутність.

Захисник Борсук Д.Я. заявив клопотання про необхідність відкладення слухання по справі з метою отримання додаткових доказів, а саме диску з відділу поліцію із повним відображенням процедури огляду, оскільки долучений працівниками поліції запис є обрізним (змонтованим), на підтвердження чого надав адвокатський запит за №13/20 від 05.11.2020 року.

В задоволенні вказаного клопотання було відмовлено, у зв`язку із тим, що матеріали провадження містять достатньо доказів для прийняття рішення по суті.

Під час апеляційного розгляду:

- захисник підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , просив провадження по справі закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши мотиви і доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, постанову місцевого суду - без змін, з наступних підстав.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції розглянув праву у його відсутність, чим порушив його право на захист.

Перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, звертаю увагу на те, що право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у розгляді справи є беззаперечним і випливає з вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на участь в судовому засіданні суду першої інстанції особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, встановлено ст. 268 КУпАП, відповідно до якої, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

За відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Як вбачається з мотивувальної частини постанови: «На розгляд справи 05.11.2020 року ОСОБА_1 не з`явився, однак з`явився його захисник - адвокат Борсук Д.Я., який просив відкласти розгляд справи у зв`язку із наданням додаткових доказів. Розгляд справи відкладено на 11.11.2020 року. На розгляд справи 11.11.2020 року ОСОБА_1 вкотре не з`явився, також не з`явився і його захисник, хоча належним чином повідомлявся про час та місце її розгляду, про причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду не подав» (а.п. 32).

За наявності розписки захисника Борсука Д.Я. про його сповіщення про розгляд справи 11.11.2020 року о 09-00 год. (а.п. 29), суд першої інстанції й дійшов висновку про можливість розгляду справу за відсутності осіб, що не з`явились, керуючись приписами ст. 268 КУпАП.

Суд першої інстанції в своїй поставі звернув увагу на те, що зі змісту матеріалів справи вбачається, що захисник Борсук Д.Я. був присутнім в судовому засіданні 05.11.2020 року, та саме за його клопотанням був перенесений судовий розгляд, а повідомлення про наступне судове засідання адвокату було вручено особисто (а.п. 29).

Таким чином, доходжу висновку, що вказані обставини свідчать про те, що захисник Борсук Д.Я. був належним чином проінформований судом першої інстанції про розгляд справи в суді,що ним не заперечується. ОСОБА_1 , в свою чергу, також було відомо про знаходження справи на стадії судового розгляду в Івано-Франківському міському суді.

Дані обставини свідчать про те, що як захисник Борсук Д.Я. так й ОСОБА_1 без поважних причин не з`явились в судове засідання суду першої інстанції 11.11.2020 року, про причини своєї неявки не повідомили й не заявили клопотання про перенесення розгляду справи на інший час.

Відсутність відповідного клопотання про перенесення розгляду справи та неповідомлення про поважність причин своєї неявки давало суду першої інстанції законні правові підстави для прийняття рішення про проведення судового розгляду у відсутність ОСОБА_1 та його захисника Борсука Д.Я.

Звертаю увагу на те, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності повинна добросовісно використовувати надані їй процесуальні права, не зловживати ними та зобов`язана демонструвати готовність брати участь у судовому розгляді і утримуватися від використання методів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби, передбачені законом для прискорення процедури слухання.

За своїм значенням принцип диспозитивності, відповідно до якого сторони самостійно, на власний розсуд, вільно розпоряджаються своїми матеріальними і процесуальними правами та вирішують яким чином їм діяти в кожній конкретній ситуації, не є абсолютним, тому він не може служити виправданням безпідставного здійснення процесуальних прав, не пов`язаних з метою реального захисту своїх інтересів у встановленому законом порядку.

За вказаних вище обставин, доходжу висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції, розглянувши справу без його участі, порушив його право на захист, позбавивши його у такій спосіб можливості належним чином організувати захист своїх інтересів, не відповідають дійсності.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині безпідставного притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, то вони також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, оскільки суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини адміністративних правопорушень, належним чином мотивував свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_1 .

Так, відповідно до вимог ст. 283 КУпАП, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення має бути законною, обґрунтованою та вмотивованою.

За вимогами ст. 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення…. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень…. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Вмотивованість - це вимога до суду наводити письмово у рішенні судження, пояснення про наявність чи відсутність фактів, які є основою висновку суду. Це також пояснення суду, чому він виніс саме таке рішення, погодився з одними та відкинув інші доводи.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Вважаю, що доводи апелянта про спрощений підхід суду у розгляді справи за його обвинуваченням не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення суду є вмотивованим та таким, що узгоджується з вимогами як ст.ст. 245, 252 КУпАП, так й зазначеними вище приписами ЄСПЛ.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, оскільки постанова суду містить опис обставин, встановлених при розгляді справи, зазначення нормативного акту, який передбачає відповідність за дане правопорушення та прийняте по справі рішення.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини адміністративного правопорушення, оцінив сукупність доказів, які містяться в матеріалах справи з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для прийняття відповідного процесуального рішення, належним чином мотивував свої висновки, та дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 в інкримінованому йому адміністративному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Так, згідно з підпунктом «а» пункту 2.9 ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Стаття 130 КУпАП передбачає зокрема адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Статтею 266 КУпАП визначено, що виключно у разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

До матеріалів провадження долучено диск відеозапису з нагрудних камер поліцейських, що містить в собі два файли (а.п. 9), на яких зафіксовані обставини події, що відбувались за участю ОСОБА_1 .

Вказаний відеозапис, був досліджений під час апеляційного перегляду справи.

З оглянутих відеозаписів вбачається як назустріч працівникам поліції рухається транспортний засіб, працівники поліції зупиняють свій транспортний засіб та один із працівників поліції зупиняє транспортний засіб марки «Suzuki» та направляється до вказаного транспортного засобу, який зупиняється (файл другий №WA004). Далі зафіксовано як працівник поліції, що перебуває за кермом транспортного засобу патрульної поліції розвертає свій транспортний засіб, й в кадрі з`являється автомобіль марки «Suzuki» з номерним знаком НОМЕР_1 , з увімкненою аварійною сигналізацією. При цьому також вбачається, що на транспортному засобу працівників поліції увімкнені проблискові маяки синього та червоного кольору. Відеозаписом зафіксовано як працівник поліції перевіряє документи водія зупиненого транспортного засобу, чути чоловічий голос: «Будь ласка давайте, я не маю нічого проти», а потім в кадрі з`являється жінка, яка виходить з пасажирського сидіння вказаного транспортного засобу.

На файлі №WA003 вбачається як працівник поліції повідомляє свідкам про те, що вказаний водій керував транспортним засобом, та виникла підозра, що водій керував у стані алкогольного сп`яніння. Після цього відбувається продуття водієм ОСОБА_1 приладу «Драгер». По проходженню вказаного огляду на стан сп`яніння, водій ОСОБА_1 самостійно оголошує результат огляду - 0,66 % (а.п. 9).

Вищевказані відеозаписи отримані у встановленому законом порядку та дозволяють повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення за участю ОСОБА_1 , а тому суд першої інстанції правильно визнав їх належними та допустимими доказами.

Наведеними вище відеозаписом спростовуються доводи апелянта в частині того, що він не керував транспортним засобом, й про те, що працівники поліції підійшли до нього в той час коли транспортний засіб був припаркованим з увімкненими показчиками аварійної сигналізації.

З протоколу вбачається, та це не заперечує апелянт в апеляційній скарзі, що працівниками поліції у ОСОБА_1 було вилучено посвідчення водія та видано тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, а керування транспортним засобом передано іншій особі (а.п. 1), що також свідчить про те, що саме ОСОБА_1 є водієм транспортного засобу, тобто здійснював керування.

Доводи апелянта в частині того, що він був змушений погодитись пройти запропонований працівниками поліції огляд на стан алкогольного сп`яніння, оскільки працівники поліції не повертали йому посвідчення водія, також не знайшли свого підтвердження, виходячи зі змісту відеозапису на якому ОСОБА_1 не висловлює жодних незгод із діями працівників поліції.

Крім того, ОСОБА_1 не надано жодних відомостей щодо звернення його до відповідних органів зі скаргою на незаконні дії працівників поліції.

Відеозаписами не зафіксовано жодних слів чи дій ОСОБА_1 відносно того, що він не керував транспортним засобом. Таких відомостей не містить й зміст протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №232907 від 21.09.2020 року, в той час як є пояснення останнього наступного змісту: «Випив 0,5 пива, після чого їхав на автомобілі додому з Богородчан» (а.п. 1).

Таку позицію про те, що він не керував транспортним засобом та не писав жодних пояснень у протоколі, ОСОБА_1 висловив лише на стадії апеляційного перегляду в апеляційній скарзі.

Оскільки огляд на стан сп`яніння проводиться виключно відносно водія, то сумнівів у тому, що саме ОСОБА_1 був за кермом, за умови, що він погодився пройти такий огляд, не виникає.

Отже факт керування транспортним засобом ОСОБА_1 доведено поза всяким розумним сумнівом.

Належних доказів того, що відомості, які містяться у протоколі в графі пояснення особи та підписи на всіх процесуальних документах належать не ОСОБА_1 (заява про фальсифікацію доказів, скарга на дії працівників поліції, висновок службової перевірки тощо), останнім не надано, а тому розцінюю їх як спосіб захисту з метою уникнення від адміністративної відповідальності.

Вбачається, що протокол був складаний у присутності двох свідків, які своїми підписами засвідчили у протоколі свої анкетні відомості, пояснення яких долучені до матеріалів провадження, з яких вбачається, що водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння, з результатом тесту 0,66% був згідний, не заперечував того, що вживав спиртні напої, в медичний заклад на огляд їхати відмовився (а.п. 5-6).

Відомостей щодо зацікавленості або упередженості вказаних свідків у розгляді справи, апелянтам не надано, отже, відсутні сумніві у викладених ними обставин події.

Дійсність вказаних обставин підтверджується й змістом рапорту працівника поліції (а.п. 7); роздруківкою результату огляду приладу Драгер 6810 з показником 0,66%, засвідченого підписом особи відносно якої він проводився (а.п. 1).

Ознаки алкогольного сп`яніння зафіксовані в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, а саме: різкий запах алкоголю, нечітка вимова, порушення координації рухів (а.п. 4). Вказаний акт також містить підпис ОСОБА_1 про його згоду з результатами огляду з показником 0,66%.

Посилання апелянта на наявність в матеріалах провадження направлення на огляд водія в заклад охорони здоров`я (а.п. 3), як на підставу його незгоди з результатом огляду та порушенням працівниками поліції порядку проведення огляду, не є слушним, оскільки сам факт наявності вказаного документу не спростовує змісту інших доказів, що містяться в матеріалах провадження в частині згоди водія ОСОБА_1 із результатом огляду на стан алкогольного сп`яніння, проведеного на місці зупинки транспортного засобу за згодою водія за допомогою приладу Драгер 6810.

Наявність підписів ОСОБА_1 на роздруківці приладу «Drager Alkotest 6810», та в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння щодо згоди з результатами огляду за допомогою спеціального технічного засобу свідчить про те, що він повністю погодився з встановленими результатами.

Дослідженими доказами встановлено законність дій працівників поліції, які під час проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння щодо ОСОБА_1 , діяли відповідно до приписів як ст. 266 КУпАП та й приписів Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом від 09.11.2015 року № 1452/735, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.11.2015 року за № 1413/27858 (далі - Інструкція).

Враховуючи наведене вище, вважаю безпідставними доводи апелянта в частині порушення працівниками поліції порядку проведення огляду, передбаченого ст. 266 КУпАП.

Доводи апелянта в частині недійсності показників приладу алкотестеру Драгер 6810, яким проводився його огляд, внаслідок сплинув 6-місячнго терміну калібрування технічного приладу, виходячи з часу останнього калібрування - 02.10.2019 року, а також доводи про відсутність свідоцтва про повірку вказаного приладу, є безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.10.2016 року №1747 «Про затвердження міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих ЗВТ, що перебувають в експлуатації, за категоріями», який зареєстровано у Міністерстві юстиції України за № 1417/29547 від 01.11.2016 року, та є чинним, де вказано, що періодичність повірки вимірювачів вмісту алкоголю в крові та повітрі, що видихається, тобто міжповірочний інтервал, установлений строком 1 рік.

Крім того, на а.п. 8 міститься свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки - газоаналізатору Алкотест 6810 зав.№ARBH-0650, що повністю узгоджується з серійним номером на роздруківки приладу, долученого до справи (а.п. 1), згідно змісту якого, засіб вимірювальної техніки відповідає вимогам Методики повірки, що є чинним до 02.10.2020 року.

Отже, газоаналізатор «Drager Alcotest 6810», який був застосований працівниками поліції під час огляду ОСОБА_1 на стан сп`яніння, дозволений МОЗ, має свідоцтва про повірку, а відтак, такий прилад є спеціальним технічним засобом, який був правомірно застосований працівниками поліції.

Апелянтом не наведено переконливих доводів щодо неможливості застосування приладу Драгер Алкотест 6810, або заборони використання його на території України, за умови правомірності введення такого в експлуатацію на час дії дозвільних документів та своєчасного проходження відповідного калібрування.

Доводи апелянта в частині того, що стаття, за якою він притягнений до відповідальності, на момент оформлення адміністративної справи, тобто станом на 08.08.2020 року, була виключена, не є слушними, оскільки 03.07.2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», яким скасовано норму про кримінальну відповідальність за вищевказані діяння, тобто починаючи з 03.07.2020 року стаття 130 КУпАП підлягає застосуванню в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 2617-VIII.

Таким чином, доходжу висновку, що ОСОБА_1 притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130КУпАП відповідно до норм діючого законодавства на законних підставах за вчинення ним правопорушення 20.09.2020 року, а тому доводи ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки вони спростовуються сукупністю наведених вище доказів.

Щодо обраного судом виду та розміру адміністративного стягнення, то вважаю висновки суду в цій частині правильними, оскільки адміністративне стягнення за ч. 1 ст.130 КУпАП є безальтернативним та накладене суддею на ОСОБА_1 в межах санкції вказаної статті, а саме у виді штрафу в розмірі шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, що повністю узгоджується з приписами ст.ст. 33-35 КУпАП.

З врахуванням викладеного вище, вважає, що постанова місцевого суду є законною та обґрунтованою, та підстав для її скасування із закриттям провадження по справі, як про це наголошує апелянт, не вбачаю.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу особи, що притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.11.2020 року, якою ОСОБА_1 притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Повзло