Провадження № 3/127/8809/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2020 р.м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Бернади Є.В.

за участю секретаря судового засідання Шевченка О.В.,

представника Подільської митниці Держмитслужбі Кононова В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний матеріал про притягнення громадянки Р. ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, передбаченої частиною шостою статті 481 Митного кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з службовою запискою № 817/02-80-20-01 від 01.10.2019 р. у відділі провадження у справах про порушення митних правил Вінницької митниці ДФС знаходиться адміністративна справа про порушення митних правил № 0738/40100/19 від 26.07.2019 р., порушена відносно ОСОБА_3 за ознаками вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 481 Митного кодексу України (далі МК), за фактом перевищення строку тимчасового ввезення транспортного засобу марки «VW PASSAT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , на митну територію України більше ніж на 10 діб. Відповідно до даних ЄАІС Держмитслужби України та АСМО «Інспектор» ДФС України, транспортний засіб марки «VW PASSAT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , ввезений на митну територію України 12.05.2017 р., у митному режимі «тимчасове ввезення до 1 року» ОСОБА_3 , в зоні діяльності Чернівецької митниці ДФС. Проте, станом на дату розгляду ОСОБА_3 до Вінницької митниці ДФС не прибула, документів, які свідчать про перевищення строку тимчасового ввезення транспортного засобу марки на митну територію України внаслідок аварії, дії обставин непереборної сили або протиправних дій третіх осіб - не надала. За результатами розгляду ОСОБА_3 визнано винною та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень.

Згідно з даними розділу «Перетин кордону транспортним засобом» АСМО «Інспектор» ДФС України та розділу «Автотранспортні засоби» ЄАІС Держмитслужби України, інформація щодо вивезення ОСОБА_4 . транспортного засобу марки «VW PASSAT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , за межі митної території України або поміщення в інший митний режим станом на 22.10.2019 р. відсутня.

Таким чином, ОСОБА_3 перевищила строк тимчасового ввезення на митну територію України транспортного засобу марки «VW PASSAT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , більше ніж на 30 діб.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, про поважність причин своєї неявки суд не повідомила. При цьому про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням, яке повернулося на адресу суду.

Представник митниці в судовому засіданні просив визнати ОСОБА_3 винною у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною шостою статті 481 Митного кодексу України (далі МК) та накласти на неї адміністративне стягнення в межах санкції статті з урахуванням змін в законодавстві.

Заслухавши пояснення представника митниці, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 . в зоні діяльності Чернівецької митниці ДФС. ввезла на митну територію України у митному режимі «тимчасове ввезення до 1 року» транспортний засіб марки «VW PASSAT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 . У зв`язку із перевищенням ОСОБА_3 строку тимчасового ввезення транспортного засобу на митну територію України більше ніж на 10 діб, відносно останньої було складено протокол про порушення митних правил та постановою Вінницької митниці ДФС від 01.10.2019 р. накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Незважаючи на це, відповідно до витягу з АСМО «Інспектор» ДФС України, інформація щодо вивезення ОСОБА_3 зазначеного транспортного засобу за межі митної території України або поміщення в інший митний режим станом на 16.01.2020 р. відсутня.

Зі змісту статті 103 МК, тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.

Відповідно до положень частини першої статті 380 МК, тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов`язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.

Частиною шостою зазначеної статті регламентовано, що тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування повинні бути вивезені за межі митної території України з дотриманням строків, установлених відповідно до вимог цього Кодексу, або поміщені у митні режими відмови на користь держави, знищення або руйнування чи можуть бути оформлені для вільного обігу на митній території України за умови сплати митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Таким чином, ОСОБА_3 перевищила, встановлений частиною першою статті 380 МК строк тимчасового ввезення на митну територію України транспортного засобу марки VW PASSAT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , більше ніж на 30 діб.

При цьому суд враховує рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 10.02.2015 р. у справі «Остерлунд проти Фінляндії» (заява № 53197/13) наголосив, що правова характеристика процедури відповідно до національного законодавства не може бути єдиним критерієм для визначення відповідності принципу не бути притягненим до суду або покараним двічі відповідно до Статті 4 § 1 Протоколу № 7. Інакше, застосування цього положення залишиться на розсуд Договірних Держав, що може призвести до наслідків, несумісних з завданням та метою Конвенції («Сторбратен проти Норвегії»). Поняття кримінальна процедура в тексті Статті 4 Протоколу N 7 має тлумачитися в контексті загальних принципів відповідних слів кримінальне обвинувачення та покарання в Статтях 6 та 7 Конвенції відповідно («Хаарвіг проти Норвегії»; «Росенкіст проти Швеції»; «Менессон проти Швеції»).

За установленою практикою ЄСПЛ адміністративне правопорушення Суд розглядає в контексті дрібного кримінального правопорушення та неодноразово вказував на те, що на таку категорію справ поширюється дія Протоколу № 7 до Конвенції ( «Лучіанова проти України»).

Розглядаючи певні категорії справ про адміністративне правопорушення і досліджуючи питання про розповсюдження гарантій статті 6 Конвенції на вказані випадки, слід звернути увагу, що виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ хоч і за національним законом особа притягується до адміністративної відповідальності, їй пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні ЄСПЛ, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання (пункт 51 рішення ЄСПЛ у справі «Михайлова проти Російської Федерації»).

Слід також зазначити, що ЄСПЛ у справі «Надточій проти України», в якій предметом дослідження були санкції, встановлені Митним кодексом України у виді штрафу та конфіскації з точки зору їх кримінально-правового аспекту, звернув увагу на те, що у розділі 2 Кодексу про адміністративні правопорушення чітко визначається відповідальність за порушення митних правил, а стаття 139 Митного кодексу містить положення про адміністративні стягнення, такі як попередження, штраф та конфіскація. Останні два стягнення застосовуються за порушення митних правил згідно зі статтями 112 та 113 Митного кодексу. Ґрунтуючись на зазначеному вище, Суд не вбачає істотної різниці між Кодексом про адміністративні правопорушення, який, на думку Уряду, має карний кримінально-правовий характер, та розділом VIII Митного кодексу, який стосується окремих видів митних правопорушень, які також можна визначити як адміністративні правопорушення.

Принцип «non bis in idem» у правових позиціях суду становить сукупність матеріально-правових та процесуально-правових положень, які судом не виокрмлюються. Коли Суд розглядає спірні питання, то надає перевагу процесуальним аспектам.

Матеріально-правова складова правила «non bis in idem» розглядає: 1) що розуміють під правопорушенням, за яке неможливо притягти особу двічі до юридичної відповідальності за одне і те саме правопорушення, а також 2) що саме розуміють під подвійним покаранням.

ЄСПЛ не відокремлює у принципі «non bis in idem» матеріально-правовий та процесуально-правовий компоненти, між ними є тісний зв`язок, який характеризує, що одночасне кримінальне переслідування особи, навіть в окремих процесах, за одні і ті ж факти не оцінюються Судом як порушення.

У справі Garaudy v. France французький письменник, у «Основні міфи ізраїльської політики», у певних фрагментах заперечує злочини проти людяності, підбурює до расової чи релігійної ненависті чи насильстві, наводить неправильні твердження. Щодо кожного фрагменту книжки (які містили відповідні твердження) були порушені окремі кримінальні справи, які розглядалися в окремих провадженнях, але одними і тими ж суддями, в один і той же час. Всі справи завершилися в один день обвинувальними вироками. Суд не побачив у цій справі порушення принципу «non bis in idem», оскільки розглядав окремі правопорушення. Суд вбачає таку аргументацію непереконливою. Єдиною причиною відсутності у цій справі порушення статті 4 Протоколу №7 Конвенції є те, що на момент винесення кожного з обвинувальних вироків не було ще остаточного рішення по справі.

Разом із тим у рішенні Franz Fischer v. Austria суд встановив, що головна мета статті 4 Протоколу № 7 полягає в забороні повторного кримінального процесу, який вже був завершений прийняттям остаточного рішення.

Проте у рішенні справи Радчиков против РФ суд зазначає, що не розглядається як порушення статті 4 Протоколу №7 повторний розгляд справи згідно із законом та кримінальними процесуальними нормами відповідної держави, але в тому випадку, якщо є відомості про нові або нововиявлені обставини та якщо в ході попереднього розгляду були допущені істотні порушення, що вплинули на результат розгляду справи.

У рішенні справи Gradinger v. Austria суд сформулював критерії оцінки двох правопорушень як тотожних. Тотожність стосується не лише назви правопорушень за законом, але, що головніше, змісту та мети правопорушень. Виходячи з цього, Суд визнав таким, що порушує статті 4 Протоколу №7, стягнення із заявника адміністративного штрафу за керування транспортом у стані сп`яніння, оскільки раніше він вже був засуджений за це саме діяння як за кримінальний злочин (Суд розцінив ці адміністративне правопорушення і злочин як одне і те саме діяння).

У практиці Суду розглядалися питання можливості одночасної кваліфікації одного діяння як: злочину та адміністративного правопорушення; злочину та фінансового правопорушення; злочину та конституційного правопорушення; злочину та дисциплінарного проступку, злочину та цивільно-правового делікту.

Крім того, у справах «Остерлунд проти Фінляндії» від 10.02.2015 та «А. та Б. проти Норвегії» від 15.11.2016 Суд давав відповіді на наступні питання:

1) чи були провадження кримінальними по своїй природі? При відповіді на це питання ЄСПЛ тлумачить «кримінальність» природи провадження, обвинувачення чи покарання доволі автономно, тобто не обмежуючись віднесенням провадження до кримінального національним законодавством. Останнє є лише одним з критеріїв, за якими суд визначає, чи мали заходи держави кримінальний характер. Іншими, більш важливими з точки зору Суду є критерії кола адресатів (визначене або невизначене) та правових наслідків для адресата. Застосування цих трьох критеріїв у сукупності отримало назву «тест Енгеля» за назвою справи, у якій Суд вперше їх застосував для визначення кримінальної природи обвинувачення;

2) чи було правопорушення, за яке платника притягнуто до одного з видів відповідальності, тим самим, за яке його притягнули до іншого виду відповідальності? Для оцінки цього аспекту (зокрема, у останній справі «А. та Б. проти Норвегії») ЄСПЛ використав гармонізований підхід, який раніше сформулював

у справі «Золотухін про Росії» від 10.02.2009: під одним і тим же правопорушенням (за яке забороняється двічі притягати до відповідальності) слід розуміти правопорушення, котре ґрунтується на однакових фактах або фактах, які, по суті, є

тими самими;

3) чи було рішення, яким платника притягнули до адміністративної чи кримінальної відповідальності, остаточним? У низці справ Суд зазначав, що мета ст. 4 протоколу №7 полягає у недопущенні повторного провадження у кримінальній справі, яка закінчилася винесенням остаточного рішення. Так, у справі «Остерлунд проти Фінляндії» від 10.02.2015 фізичну особу спочатку було остаточно визнано винною у податковому шахрайстві (як злочині відповідно до національного законодавства), а згодом підтверджено законність нарахування податку та штрафів. Це було визнано ЄСПЛ неприйнятним з точки зору принципу non bis in idem;

4) чи було дублювання проваджень? Європейський суд наголосив, що ст. 4 протоколу №7 Конвенції забороняє повторне кримінальне провадження, по якому вже було

винесене остаточне рішення. При чому розмежовуються послідовні провадження та паралельні. Послідовне провадження забороняється взагалі, якщо по першій серії проваджень було прийнято остаточне рішення. Паралельні провадження, на думку Суду, можливі, але лише до моменту винесення остаточного рішення у одному з них. З цього моменту друге відкрите провадження повинно бути закрите.

Диспозиціями частин третьої та шостої статті 481 МК передбачені різні склади адміністративних правопорушення. Зокрема, частина перша зазначеної статті передбачає відповідальність за перевищення строку тимчасового ввезення товарів, у тому числі транспортних засобів особистого користування, та транспортних засобів комерційного призначення на митну територію України або строку тимчасового вивезення товарів, крім транспортних засобів особистого користування, за межі митної території України більше ніж на десять діб, але не більше ніж на двадцять діб. Натомість частина шоста наведеної вище правової норми передбачає відповідальність за перевищення строку тимчасового ввезення транспортних засобів особистого користування та транспортних засобів комерційного призначення на митну територію України більше ніж на тридцять діб, а так само втрата цих транспортних засобів, у тому числі їх розкомплектування.

Отже, хоча і вчинення правопорушення, передбаченого частиною третьою та частиною шостою статті 481 МК ґрунтується на одному і тому ж факті, тобто перевищенні строку тимчасового ввезення транспортного засобу на митну територію України, суд вважає, що диспозиції наведених правових норм передбачають різні склади правопорушення, а тому підстави стверджувати, що ОСОБА_3 подвійно притягується до адміністративної відповідальності відсутні.

За таких обставин суд вважає, що дії ОСОБА_3 охоплюються складом правопорушення, передбаченого частиною шостою статті 481 МК, за ознаками перевищення строку тимчасового ввезення транспортних засобів особистого користування на митну територію України більше ніж на тридцять діб.

Відповідно до статті 487 МК, провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до положень МК, а в частині, що не регулюється ним - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Згідно зі статтею 16 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КпАП) іноземці і особи без громадянства, які перебувають на території України, підлягають адміністративній відповідальності на загальних підставах з громадянами України.

Частиною першою статті 467 МК регламентоване, що, якщо справи про порушення митних правил відповідно до статті 522 цього Кодексу розглядаються органами доходів і зборів або судами (суддями), адміністративне стягнення за порушення митних правил може бути накладено не пізніше ніж через шість місяців з дня виявлення правопорушення. Строк накладення адміністративних стягнень у справах про порушення митних правил зупиняється на час розгляду таких справ судом.

Перевищення ОСОБА_3 строку тимчасового ввезення транспортного засобу марки VW PASSAT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , було виявлено 22.10.2019 р., а тому суд приходить до переконання, що протокол про порушення митних правил направлено до суду в межах строку накладення адміністративного стягнення.

Суд також враховує, що на підставі Закону України № 395-ІХ від 19.12.2019 р. «Про внесення змін до Митного кодексу України щодо тимчасового порядку застосування статей 470 та 481» розділ XXI «Прикінцеві та перехідні положення» Митного кодексу України доповнено пунктом 9-5, відповідно до якого, зокрема вчинення порушень митних правил, передбачених частинами п`ятою та шостою статті 481 цього Кодексу, виявлених у період з 22 серпня по 31 грудня 2019 року включно, тягне за собою застосування адміністративного стягнення, передбаченого частиною третьою зазначеної статті.Зазначений Закон було опубліковано у «Голос України» від 28.12.2019 р. № 251, а тому він набрав чинності 29.12.2019 р.

Відповідно до приписів частини третьої статті 3 МК норми законів України, які пом`якшують або скасовують відповідальність особи за порушення митних правил, передбачені цим Кодексом, мають зворотну дію в часі, тобто їх норми поширюються і на правопорушення, вчинені до прийняття цих законів.

Як вже було зазначено судом, правопорушення, вчинене ОСОБА_3 , було виявлено 22.10.2019 р., а тому суд приходить до переконання, що до останньої слід застосувати адміністративне стягнення відповідно до пункту 9-5 розділу XXI «Прикінцеві та перехідні положення» Митного кодексу України в редакції Закону № 1492-VIII.

Враховуючи вищевикладене, обставини справи, особу правопорушника та ступінь її вини, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність, суд вважає за необхідне накласти на ОСОБА_6 стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого частиною шостою статті 481 МК у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно зі статтею 40-1 КпАП судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення з особи, на яку накладено стягнення, стягується судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Керуючись статтями 481 МК, 283, 284 КпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Накласти на ОСОБА_7 ( ОСОБА_2 ) адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною шостою статті 481 Митного кодексу України у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень на користь держави.

Стягнути з ОСОБА_8 ( ОСОБА_2 ) на користь держави судовий збір у розмірі 420,40 гривні.

Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя: