Номер провадження: 33/813/1379/20
Номер справи місцевого суду: 509/4871/20
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М. Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді - Комлевої О.С.,

з участю:

секретаря судового засідання Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Паламарчука Олександра Анатолійовича в інтересах потерпілої ОСОБА_1 на постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

ЗМІСТ РІШЕНЬ ПРООХОРОННИХ ОРГАНІВ І СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

У висновку слідчого СВ Овідіопольського ВП ГУНП України в Одеській області - капітана поліції Коваленка Д.М., про обґрунтованість невнесення інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 08 вересня 2020 року зазначено, що 08 серпня 2020 року близько 11:15 годин в Південносанаторному провулку, поблизу будинку №5, в селі Лиманка Овідіопольського району Одеської області сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі ДТП), під час якої, водій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем марки «Citroen С-4», д/н НОМЕР_1 , допустила наїзд на пішохода ОСОБА_1 , яка перетинала проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переходу, з право-наліво по напрямку руху автомобіля марки «Citroen С-4».

Своїми діями ОСОБА_2 , порушила вимоги пункту 18.1. «Правил дорожнього руху України», в якому вказано:

«Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути перешкода чи небезпека».

За висновком фахівця №44 в галузі судово-медичної експертизи від 03 вересня 2020 року пішохід ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження у вигляді забою правого гомілково-ступневого суглобу, садна області лівого гомілково-ступневого суглобу та лівої стопи.

Тілесні ушкодження спричинені дією тупих твердих предметів, якими могли бути частини кузова легкового автомобілю та дорожнє покриття в умовах ДТП (зіткнення автомобіля та пішохода).

Ушкодження спричинили розлад здоров`я строком понад 6-ть але не більше як 21 день і за цим критерієм згідно п.2.3.3. та 4.6. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17 січня 1995 року, відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Пославшись на те, що диспозиція ст.286 КК України передбачає наявність тілесних ушкоджень не менш середньої тяжкості, а отримані тілесні ушкодження ОСОБА_1 не підпадають під категорію таких, слідчий дійшов висновку про відсутність у матеріалах ознак складу кримінального правопорушення, що визначене у ст. 286 КК України.

Матеріали справи були спрямовані до сектору у складі відділу Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області для притягнення до адміністративної відповідальності винної особи згідно діючому законодавству (а.с 3-5 зворот, 16-18).

23 вересня 2020 року складений протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 443739 про те, що 08 серпня 2020 року о 11:15 год. водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Citroen С-4», д/н НОМЕР_1 , порушила вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі-КУпАП), скоївши наїзд на пішохода ОСОБА_1 , за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка, пров. Південносанаторний, поблизу будинку № 5, де ОСОБА_3 перетинала проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переходу з право-наліво по напрямку руху автомобіля марки «Citroen С-4», д/н НОМЕР_1 .

Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_1 отримала тілесні пошкодження.

30 жовтня 2020 року Овідіопольський районний суд Одеської області закрив провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП за порушення правил дорожнього руху відносно ОСОБА_2 , у зв`язку з відсутністю в її діях події і складу адміністративного правопорушення за зазначеною нормою закону.

У своїй постанові суд першої інстанції процитував чисельні рішення Європейського Суду з прав людини про право на справедливий суд та необхідність застосування національними судами принципу рівних можливостей, звернув особливу увагу на те, що захист на національному рівні має бути ефективним на практиці та по закону.

Суд підкреслив, що при оцінці захисту, слід враховувати не тільки формальні заходи правового захисту, але й правовий контекст, в якому діють учасники поряд з обставинами справи.

В постанові від 30 жовтня 2020 року суд першої інстанції зазначив, що ст. 124 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Диспозиція ст. 124 КУпАП не містить адміністративної відповідальності за наїзд на пішохода.

Оскільки допустимих доказів того, що ОСОБА_2 , порушила п.18.1 ПДР з урахуванням приписів ст. 124 КУпАП, внаслідок чого отримали пошкодження транспортні засоби, вантаж, автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди, дорожні споруди чи інше майно, не надала, суд дійшов до висновку про відсутність в діях водія ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення (а.с. 71-74).

На дану постанову суду Паламарчук О. А., в інтересах потерпілої ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та винести нову, якою визнати винною ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ЗАПЕРЕЧЕННЯ НА НЕЇ.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_4 зазначив, що суд не надав належну оцінку доказам у справі, ОСОБА_2 грубо порушила вимоги п. 18.1 ПДР, зокрема, суд не дослідив:

- схему місця ДТП, яка складена зі слів водія ОСОБА_2 , де місце зіткнення знаходиться в межах пішохідного переходу. Водій ОСОБА_2 не заперечувала того факту, що пішохід рухався саме по пішохідному переходу. Внаслідок події завдані легкі тілесні ушкодження, які потягнули за собою матеріальні збитки на лікування;

- протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №443739 від 23 вересня 2020 року;

- висновок фахівця №44 від 03 вересня 2020 року про те, що вказані ушкодження спричинили розлад здоров`я строком понад 6-ть але не більше як 21 день і за цим критерієм згідно п.2.3.3. та 4.6. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17 січня 1995 року, відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я;

- суд першої інстанції проігнорував кваліфікуючу ознаку об`єктивної сторони правопорушення, а саме матеріальних збитків, які були завдані внаслідок порушення ПДР учасником події. У діях водія ОСОБА_2 наявні всі обов`язкові ознаки складу адміністративного правопорушення, в тому числі і вина у формі необережності та об`єктивна сторона у вигляді нематеріальних збитків;

- суд першої інстанції не прийняв до уваги обставини наїзду на пішохода в конкретній дорожній ситуації, місце наїзду, зазначене на схемі ДТП, тілесні ушкодження, виявлені у пішохода та механізм їх утворення, а також наслідки у вигляді матеріальних збитків.

Тому, враховуючи вищезазначене, адвокат Паламарчук О.А., діючий в інтересах потерпілої ОСОБА_1 , просив суд скасувати постанову та прийняти нову, якою визнати ОСОБА_2 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.76-84).

В запереченнях на апеляційну скаргу адвокат Канікаєв Ю.О., діючий в інтересах ОСОБА_2 , послався на положення ст. 245 КУпАП, згідно якої у справах про адміністративні правопорушення при з`ясуванні всіх обставин справи суд повинен діяти в точній відповідності із законом.

Виходячи із диспозиції ст. 124 КУпАП, сам по собі лише фізичний контакт автомобілю із пішоходом (наїзд), навіть коли він дійсно має місце, та (або) спричинення йому певних тілесних ушкоджень не утворює складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони адміністративного правопорушення - ст. 124 КУпАП, є пошкодження об`єктів зазначених у ст. 124 КУпАП.

Матеріальний склад ст. 124 КУпАП стосується завдання шкоди саме транспортним засобам, вантажу, автомобільним дорогам, вулиць, залізничним переїздам, дорожніх споруд чи іншого майна.

В матеріалах справи немає жодних відомостей про завдання будь-яких матеріальних збитків майну з переліку, зазначеного у даній статті закону.

Тому в діях ОСОБА_2 відсутній склад правопорушення, що передбачене ст. 124 КУпАП.

Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність в діях ОСОБА_2 правопорушення, за яке передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП.

РОЗГЛЯД СУДОМ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ПИТАННЯ ЩОДО ПРИТЯГНЕННЯ ДО АДМІНІСТРТИВНОЇ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ З ПІДСТАВ СТ. 124 КУпАП ПРИ ПОРУШЕННЯ ПРАВИЛ ДОРОЖНЬОГО РУХУ, ЗОКРЕМА, п.18.1 ЗАЗНАЧЕНИХ ПРАВИЛ В КОНТЕКСТІ КОНСТИТУЦІЙНИХ І КОНВЕНЦІЙНИХ НОРМ ПРАВА.

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ, Європейський Суд) вважає, що найважливішим фактором, який лежить в основі тлумачення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) є необхідність забезпечення ефективного захисту гарантованих прав.

У рішенні від 13 травня 1980 року у справі «Artico v. Italy» Європейський Суд вказав, що «Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або ілюзорні права, а права які є практичними і ефективними».

В наступних прецедентних рішеннях, зокрема, у справі «Soering v. United Kingdom» Європейський Суд також підкреслив, що мета та наміри Конвенції, як інструменту захисту людини, вимагають, щоб її положення тлумачилися та застосовувалися таким чином, щоб її гарантії були практичними та ефективними (рішення від 07.07.1989 року, п. 87).

ЄСПЛ в принципі не ставить під сумнів тлумачення законодавства національними судами (див. справу X. and Y. v. Hetherland, рішення від 26 березня 1985 року, п. 29).

Разом з тим Європейський Суд може поставити під сумнів тлумачення законодавства судами у тих справах, коли це тлумачення є «свавільним або явно необґрунтованим», або, коли діють вимоги Конвенції про те, що законодавство держави повинно виконуватися (наприклад, затримання особи має бути «законним» - п. 1 ст. 5 Конвенції) справи: «Andelkovic v.Serbia», рішення від 9 квітня 2013 року, «Case of Lukanov v. Bulgaria»

В рішенні від 15 березня 1978 року у справі «Tyrer v. United Kingdom» Європейський Суд зазначив, що Конвенція є «живим інструментом, що повинен тлумачитись в світлі сучасних реалій», знаходячись під впливом подій і загальноприйнятих стандартів.

Варто звернути увагу не те, що внутрішня свобода розсуду держави кореспондує з Європейським наглядом. Європейський нагляд стосується як мети оспорюваного заходу, так і її необхідності. Нагляд Суду охоплює не тільки основне законодавство, але і рішення по його застосуванню, навіть винесене національним незалежним судом (справа «Handyside United Kingdom» рішення від 7 грудня 1976 року, п. 48).

Діючи в інтересах захисту прав людини, Європейський Суд застосовує положення пункту 1 ст. 6 Конвенції до правосуддя по адміністративним справам. При тлумаченні гарантії «справедливого розгляду справи», Суд підкреслює свою субсидіарну роль з урахуванням «доктрини внутрішньої свободи розсуду держави» та звертає увагу на те, що, якщо доктрина застосовується широко, так, що складається враження про те, що держава проявляє терпимість до сумнівної національної практики чи рішень, можна стверджувати, що Європейський Суд уже відмовився від виконання своїх обов`язків.

Тлумачення закону повинно відображати соціальні зміни та залишатися в руслі сучасних умов, в інтересах правової визначеності, передбачуваності, рівності перед законом, а також заповнювати прогалини в трактуванні матеріально-правових гарантій.

Враховуючи, що Конвенція спрямовує національні суди на пошук справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства і вимогами захисту фундаментальних прав особистості, суд апеляційної інстанції вважає, що зміна правозастосування має тлумачитися динамічно (еволютивно) в світлі сучасних реалій та базуватися на конвенційних цінностях.

Зазначені положення ЄСПЛ суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати при тлумаченні в контексті конституційних і конвенційних положень норми права ст. 124 КУпАП про порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, поряд з пунктом 18.1. Правил дорожнього руху стосовно дій водія транспортного засобу, який наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи.

Відповідно до ст. 124 КУпАП порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, -

тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року.

Згідно пункту 18.1. Правил дорожнього руху водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

За загальними правилами для кваліфікації події в якості дорожньо-траспортної пригоди з участю пішохода, наявність механічних пошкоджень на транспортному засобі водія, який здійснив наїзд на пішохода, не є обов`язковим. В результаті наїзду на пішохода механічних пошкоджень на автомобілі може не бути взагалі, що однак, не свідчить про відсутність дорожньо-транспортної пригоди, факт якої підлягає встановленню на підставі всієї сукупності зібраних у справі доказів.

Суперечна практика при тлумаченні ст. 124 КУпАП, в якій одні судді, виходячи з того, що пошкодження транспортного засобу відсутні, при наявності легких тілесних ушкоджень у пішохода, тлумачачи буквально зазначену норму закону, не вбачають складу адміністративного правопорушення, а інші судді, вважаючи, що дорожньо-транспортна пригода дійсно відбулась, внаслідок якої заподіяні пішоходу легкі тілесні ушкодження, незалежно від відсутності пошкоджень транспортного засобу, приходять до висновку про притягнення винної особи до адміністративної відповідальності.

Диспозиція ст. 124 КУпАП не зазнала змін більш ніж 35 років з моменту введення в дію Кодексу, її правові положення сформульовані в загальному вигляді та її тлумачення в більшості випадків зводяться до буквального слідування нормі закону.

Прояв надмірного формалізму при тлумаченні диспозиції ст. 124 КУпАП, а саме: буквальне слідування нормі закону всупереч суті права, позбавляє пішоходів захисту їх права у справах про адміністративні правопорушення у випадках наїзду, зокрема на пішохідних переходах, коли вони отримали легкі тілесні ушкодження, що зумовили матеріальні витрати.

Більш того, применшення права людини, тобто його матеріального змісту, при буквальному тлумаченні ст. 124 КУпАП, коли віддається перевага пошкодженню транспортного засобу всупереч ст. 3 Конституції України - норми прямої дії, про те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, утвердження і забезпечення яких є головним обов`язком держави, приводять до обмеження захисту прав людини, а по суті зводять нанівець такий захист.

Тому порушення водієм правил дорожнього руху, наслідком яких є заподіяння пішоходу легких тілесних ушкоджень, не можуть бути віднесені до числа менш значимих, ніж майнова шкода, заподіяна транспортному засобу.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях зазначає, що, «захищаючи права одних осіб, суд не вправі порушувати права інших осіб».

Однак, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості проаналізувати фактичні обставини даної справи в контексті цих положень у зв`язку зі спливом строків давності.

ЗАСТОСУВАННЯ СТРОКІВ ДАВНОСТІ

Вимоги, які пред`являються до правового регулювання відповідальності за адміністративне правопорушення, в повній мірі розповсюджується і на строки давності притягнення до адміністративної відповідальності, що являють собою встановлені законодавством про адміністративне правопорушення періоди, за закінченням яких особи, які здійснили адміністративне правопорушення, не можуть бути притягнуті до адміністративної відповідальності через закінчення строків давності, що є однією із підстав, що виключає провадження у справі, або тягне за собою його закриття.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція), «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи судом …, який … становить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення…».

Поняття «кримінальне обвинувачення» має «автономне» значення, котре не залежить від класифікації, що застосовується у внутрішньо-правових системах Держав-учасниць (справа «Блохін проти Росії», рішення від 23.03.2016 року, п. 179; Адольф проти Австрії, п. 30).

До кримінально-процесуального аспекту статті 6 Конвенції належать адміністративні правопорушення правил, які караються штрафами, обмеженням водійських прав, такими, як зняття балів, або призупинення чи скасування водійських прав (справи Луц проти Німеччини, п. 182, Шмауцер проти Австрії, ОСОБА_5 проти Республіки Молдова, п. п. 20-23).

Тому стаття 124 КУпАП , якою передбачено, що за порушення дорожнього руху, яке спричинило пошкодження транспортних засобів, на особу може бути накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року, в контексті статті 6 Конвенції належить до кримінально-процесуального аспекту.

Стаття 6 пункт 1 Конвенції застосовується протягом усього провадження, метою якого є встановлення обґрунтованості «кримінального обвинувачення» включно зі стадією проголошення судового рішення.

Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці (справи «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»), визначив строк давності, як передбачене законом право порушника уникнути від переслідування або притягнення до суду за закінченням певного строку після скоєння правопорушення. Строки давності, які характерні для національних правових систем держав-учасниць, відповідають кільком цілям, в числі яких забезпечення правової визначеності та остаточності, попередження порушень прав обвинувачених, які могли б бути зменшені, якби судам доводилося розглядати їхні справи на основі доказів, що могли бути неповними за спливом часу (ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» рішення від 20.09.2011 року, п. 570 та " Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства ", рішення від 22.10.1996 року, п.51).

За національною класифікацією, адміністративне переслідування і призначення винним справедливого покарання відповідає цілям адміністративного судочинства, так як і відмова від адміністративного переслідування невинних.

Визначивши межі публічного переслідування, законодавець поряд із судовим захистом забезпечує процесуальну економію, оперативність при розгляді справ та профілактику правопорушень.

Цим, зокрема, обумовлено встановлення в КУпАП в якості підстави закриття провадження у справі за спливом строків давності.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Стаття 6 пункт 2 Конвенції забезпечує «право вважатися невинуватим доти, доки вину не буде доведено в законному порядку».

Суд в своїх прецедентних рішеннях зазначає, що практичність та ефективність гарантій при тлумаченні та застосуванні положень Конвенції стосується і права, закріпленого в статті 6 пункту 2 Конвенції: презумпції невинуватості (див. справи «Allen проти Сполученого Королівства», рішення від 12.07. 2013 року п.п.92-93, «Allenet de Ribemont проти Франції», рішення від 10.02.1995 року, п. 35).

Презумпція невинуватості, яка розглядається як процесуальна гарантія, в контексті самого кримінального провадження, накладає вимоги щодо, зокрема, тягаря доведення, правової презумпції факту і права.

Визначивши строк давності в національному законодавстві, законодавець надав право порушнику уникнути від переслідування або притягнення до суду за закінченням певного строку після скоєння правопорушення.

За змістом частини 2 статті 38 КУпАП, стягнення за адміністративне правопорушення, що відноситься до компетенції судів загальної юрисдикції, може бути накладено не пізніше, як через три місяці з дня вчинення правопорушення.

Пункт 7 статті 247 КУпАП містить правило, згідно із яким, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП.

В силу презумпції невинуватості за міжнародними та національними нормами права особа, відносно якої справа про адміністративне правопорушення закрита у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності, не може вважатися винною.

Строк давності не тільки забезпечує правову визначеність та остаточність судового рішення, попередження порушень прав осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності, але й надає законне право порушнику уникнути переслідування або притягнення до суду за закінченням певного строку після скоєння правопорушення, в даному випадку, притягнення до адміністративної відповідальності за закінченням строку давності, який передбачений національним законом - ч. 2 ст. 38 КУпАП.

Висновок у постанові суду про наявність вини за межами строку давності притягнення до адміністративної відповідальності буде порушенням презумпції невинуватості та права на справедливий суд за статтею 6 Конвенції.

Разом з тим, відмова від адміністративного переслідування через сплив строків давності притягнення до адміністративної відповідальності не може перешкоджати реалізації права на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок неправомірних дій, у конкретному випадку, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Тому закриття провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП з підстав п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП - за закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, не є перешкодою для встановлення в інших процедурах винуватості особи в якості підстави або її невинуватості з метою притягнення до цивільної відповідальності.

Спори про відшкодування майнової шкоди та компенсації моральної шкоди на користь потерпілих внаслідок адміністративного правопорушення підлягають вирішенню судом у порядку цивільного судочинства.

Особи, які були учасниками в адміністративному провадженні, приймають участь в таких спорах, як суб`єкти приватно-правового права і можуть доводити свою невинуватість та заподіяну шкоду у процедурі цивільного судочинства.

Інше перешкоджало б судовому захисту прав осіб, зробивши ілюзорним механізм компенсації шкоди.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2020 року з прийняттям нової постанови про закриття провадження у справі з підстав п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку зі збігом строків передбачених ст. 38 КУпАП.

Керуючись ст.ст. 38, п.7 ст. 247, 294 КУпАП, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника потерпілої Паламарчука Олександра Анатолійовича - задовольнити частково.

Постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2020 року скасувати.

Прийняти нову, якою провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП - закрити на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку зі збігом строків передбачених ст. 38 КУпАП.

Постанова є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.С. Комлева