Справа № 467/1202/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді Явіци І.В.

з участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка справу про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ново-Русешти Яловенського району, Молдова, одруженого, не працюючого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою : АДРЕСА_1 , відомості про притягнення до адміністративної відповідальності відсутні,

за ч.1 ст. 130, ст.124, Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

ВСТАНОВИВ :

Суд визнав доведеним, що 01 листопада 2020 року о 17 год. 30 хв. по вул. Пушкіна в с. Семенівка Арбузинського району Миколаївської області ОСОБА_1 керував автомобілем марки ВАЗ-2103, д.р.н. НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9 «а» ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст. 130 КУпАП.

Таких висновків суд дійшов, заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, оцінюючи усі докази, як кожен окремо, так і їх сукупність за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні усіх обставин справи, керуючись законом і ураховуючи положення ст. 251 КУпАП щодо доказів, а так само, установивши обставини, які регламентовані ст. 280 цього ж Кодексу, як то, ті, що підлягають доказуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 повністю підтвердив обставини, що відображені у протоколах про адміністративні правопорушення щодо часу, місця і способу учинення кожного із правопорушень, а так само і наслідків, що настали в результаті вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Зокрема, ОСОБА_1 пояснив, що дійсно вживав алкогольні напої, після чого керував транспортним засобом.

Паркан дійсно пошкодив, в`їхавши у нього, проте, на цей час він відшкодовує власнику спричинену матеріальну шкоду.

Тож, за таких обставин, у ракурсі вимог ст. 280 КУпАП, суд, виходив із наступного.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями,) (далі - ПДР України).

Зокрема, згідно п. 2.9. «а» ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції

Відповідальність же за ст. 130 КУпАП настає у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

У свою чергу, порядок огляду, тобто, виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції регулюється Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України, МОЗ України від 09.11.2015 року № 1452/735 (далі Інструкція).

Зокрема, згідно п.2 Розділу І вказаної Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Ознаками алкогольного сп`яніння є запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці.

Огляд на стан сп`яніння проводиться: 1) поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі спеціальні технічні засоби); 2) лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).

У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі заклад охорони здоров`я) ( п.п.6,7 Розділ 1 Інструкції).

Огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу проводиться в присутності двох свідків (п.6 Розділу 2 Інструкції)

Та у цьому випадку, суд установив, що порядок проходження водієм огляду на стан сп`яніння було дотримано.

Зокрема, із відеозапису з нагрудної камери поліцейського ( дата зйомки 11.11.2020 року) слідує, що огляд ОСОБА_1 на стан сп`яніння проводився поліцейським на місці зупинки із використанням спеціального технічного засобу «Drager», результат тесту 2.11 %.

Проте, із цим результатом ОСОБА_1 не погодився, що чітко слідує із відеозапису, і висловив бажання пройти огляд на стан сп`яніння у медичному закладі.

Так як, огляд водія на стан сп`яніння у медичному закладі уповноваженою особою, що склала протокол, було забезпечено, то його результати аналогічно свідчать про те, що ОСОБА_1 безпосередньо після події перебував в стані алкогольного сп`яніння.

Зокрема, згідно висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №46 від 01 листопада 2020 року, складеному лікарем КНП ЮМБЛ» ОСОБА_1 перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Проте, ця обставина й не заперечувалась особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, як під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, так і в судовому засіданні.

Як наслідок, суд констатує доведеність «поза розумним сумнівом» факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, оскільки доведено винуватість останнього у його вчиненні і дійсність усіх ознак його складу.

При цьому, комплекс доказів, що надані суду на підтвердження відображених у протоколі обставин, як і кожен окремо, зібрано уповноваженою особою із дотримання закону, у той час як відомостей їх отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, суд не виявив.

Оскільки протокол про адміністративне правопорушення щодо його змісту у цілому відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, а огляд особи на стан сп`яніння проведено згідно із процедурою, що регламентована Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України, МОЗ України від 09.11.2015 року № 1452/735.

Водночас, усі без винятку докази у цій справі, у тому числі й письмові пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 01 листопада 2020року, є належними, так як вони прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у цій справі, та інших обставин, які мають значення для правильного її вирішення, а так само і достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

А тому, з огляду на наведене, у ракурсі установлених фактичних обставин справи шляхом встановлення юридично значущих ознак, визначення правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненої дії конкретному складу правопорушення, передбаченому КУпАП, суд кваліфікує дії ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130 КУпАП, оскільки він керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.

При накладенні адміністративного стягнення на ОСОБА_1 суд, окрім іншого, ураховує рішення Європейського суду з прав людини у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («OHalloran and Francis v. the United Kingdom») [GC] no. 15809/02 і 25624/02 ECHR 29.06.2007, яким постановлено, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Також суд враховує обставини визначені ст. 33 КУпАП, як то, характер учиненого адміністративного правопорушення, яке являє собою грубе порушення суспільного порядку, є небезпечним як для самого порушника, так і для інших осіб, конкретні обставини його учинення, особу порушника, який, не працює, одружений, має, зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 126 КУпАП, ступінь його вини, як то, прямий умисел на учинення правопорушення, та не убачає, в розумінні ст.ст. 34, 35 КУпАП, обставин, які пом`якшують чи обтяжують відповідальність останнього і вважає за необхідне накласти на ОСОБА_1 адміністративні стягнення згідно санкцій ч. 1 ст. 130 КУпАП, яке за своїм видом і розміром буде справедливими, відповідатиме характеру вчиненого правопорушення, особі порушника та ступеню його вини, необхідними і достатніми для його виховання та запобігання вчиненню

нових правопорушень як самим правопорушником, так й іншими особами.

При цьому, як слідує із матеріалів справи (довідка Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області №7050 від 13 листопада 2020 року) посвідчення подія на ім`я ОСОБА_1 не видавалось, а тому є доречним накласти на нього адміністративне стягнення лише у виді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами, тобто не як на водія, а як на іншу особу, що прямо визначено санкцією ч.1 ст. 130 КУпАП.

Стосовно правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, то суд відмічає наступне.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення ОБ №117067 від 01 листопада 2020 року, 01 листопада 2020 року о 15 год. 30 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки ВАЗ-2103, д.р.н. НОМЕР_1 , по вул. Пушкіна в с. Семенівка Арбузинського району Миколаївської області, не був уважний, не впорався з керуванням та здійснив зіткнення з огорожею будинку №14 по вул. Пушкіна в с. Семенівка Арбузинського району Миколаївської області.

Від ДТП, як зазначено у протоколі, транспортний засіб отримав механічні пошкодження та потерпілому завдано матеріальні збитки.

Своїми діями, як слідує із протоколу, ОСОБА_1 порушив в вимоги п.2.3 «б»,12.1, 12.2 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП.

Обставини щодо пошкодження внаслідок пригоди паркану і розміру спричинених матеріальної шкоди відображені у поясненнях свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 01 листопада 2020 року.

Водночас, до протоколу додано схему місця події, зворотній бік якої не містить даних про пошкодження паркану, а лише фіксує пошкодження транспортного засобу, яким керував ОСОБА_1 .

Між тим, факт пошкодження паркану, яким огороджене домоволодіння АДРЕСА_1 , не заперечується особою, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Більш того, ця особа вказала на наміри відшкодування матеріальної шкоди власнику паркану, що була спричинена з його вини.

Однак, незважаючи на таке, суд не може притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за цим протоколом, зокрема, виходячи із слідуючого.

Так, відповідно до вимог п. 2.3 «б» ПДР України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Згідно п. 12.1 ПДР України під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

А згідно п. 12.2 ПДР України у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги.

Відповідальність же за ст. 124 КУпАП настає у разі порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Тому оцінюючи зазначені вище докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю суд враховує таке.

Для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Вказані докази мають випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто бути такими, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність

останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

При цьому, сам факт визнання особою вини у вчиненні адміністративного правопорушення не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності. З`ясування ж обставин, за яких вчинено адміністративне правопорушення, яке поставлено за провину особі буде неповним і поверховим, якщо не дослідити його в усіх аспектах ( постанова ВС КАС у справі №537/2088/17 від 15.05.2019).

Отже в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

А тому, повертаючись до обставин даної справи, суд звертає увагу на те, що проаналізувавши фактичні дані у цій справі, не установлено доведеність факту наявності у діях ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП, у розрізі такого.

Так, відповідно до ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: у т.ч. місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.

Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкового відображення в протоколі трьох складників: 1)фактичних обставин події, 2) правової кваліфікації діяння; 3) формулювання порушення, фабули обвинувачення.

При цьому під формулюванням порушення (суть) розуміється короткий виклад тексту диспозиції правової норми, порушення якої інкримінується особі, а фабула звинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого діяння, у той час, як юридичне формулювання (формула та формулювання) - це правова модель діяння, вказівка на правові норми, порушення яких інкримінується особі.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2000, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії» зазначено, що «обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч.3 ст.6 Конвенції…»

У Рішенні ЄСПЛ від 9.10.2008, прийнятому у справі «Абрамян проти Росії», зазначено, що «деталі скоєння злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він офіційно вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення». В цьому ж Рішенні ЄСПЛ нагадав, що положення п.п.«а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду».

Таким чином, особа, якій висунуте звинувачення, повинна бути детально поінформована про його причину, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення останнього, а також про його характер, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів.

Разом з тим, у цій ситуації, наявний протокол містить у собі інформацію про місце і час вчинення імовірного правопорушення, однак у ньому не відображено які ж саме порушення ПДР України допущено особою, яка притягається до адміністративної відповідальності.

А як вказав суд вище, саме зміст цих порушень і являє собою суть висунутого обвинувачення.

Зокрема, протокол містить посилання на порушення ОСОБА_1 вимог п.п. 12.1 та 12.2 ПДР України і в той же час «фабула обвинувачення» не відображає самого змісту цих порушень.

Те, що ОСОБА_1 порушив п. 2.3 «б» ПДР України, оскільки був не уважний, ще не вказує на те, що неуважність і наслідки, що настали, мають прямий причинний зв`язок між собою, у той час, як порушення ПДР України являють собою конкретну дію чи бездіяльність.

А такого поняття як «не впорався з керуванням» ПДР України взагалі не містять.

Мабуть уповноважена особа, що склала протокол про адміністративне правопорушення, мала на увазі, що ОСОБА_1 втратив контроль над транспортним засобом внаслідок порушення вимог п.п. 12.1, 12.2 ПДР України, але чому тоді вона не відобразила суть цих порушень у фабулі висунутого нею обвинувачення залишається незрозумілим.

Тим самим, уповноважена особа при формулюванні висунутого нею звинувачення поклалась на розсуд суду, що є недопустимим у розмірі конвенційних прав особи.

Адже уточнювати, відредактовувати протокол з цього питання Суд змоги не має, адже ЄСПЛ у справі«Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia»,заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Крім того, протокол не відображає дійсних наслідків, які настали внаслідок порушення ОСОБА_1 ПДР України.

Так, умовою настання відповідальності за ст. 124 КУпАП є пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

У даному випадку, діями ОСОБА_1 пошкоджено паркан (майно), що огороджує домоволодіння АДРЕСА_1 .

Між тим, фабула висунутого обвинувачення вказує, що потерпілому завдано матеріальні збитки і не містить у собі твердження про факт пошкодження паркану (майна). Але ж диспозиція ст. 124 КУпАП не містить такого наслідку, як завдання матеріальних збитків потерпілому, вона вказує на ознаку пошкодження іншого майна.

Проте, цієї ознаки у протоколі не відображено.

У той час, як пошкодження особою, яка керує транспортним засобом, власного автомобіля не утворює складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

А як слідує із матеріалів справи, у ній відсутні дані про те, що автомобіль ВАЗ 21-03, д/н НОМЕР_2 належить іншій особі, а ніж та, що притягається до адміністративної відповідальності.

Інакше кажучи, протокол про адміністративне правопорушення, складений відносно ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП, не відповідає вимогам ст.256 КУпАП, оскільки не містить усіх даних, які характеризують об`єктивну сторону складу правопорушення, передбаченого ст.124КУпАП, як то, його суті і реальних наслідків у виді пошкодження майна, що прямо закладено у диспозиції цієї норми.

Слід також зазначити, що порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і отриманий із джерел, передбачених цим законодавством. При цьому необхідно враховувати, що у справі протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ № 117067 від 01 листопада 2020 року, складений відносно ОСОБА_1 , є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще як юридичний документ, акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою Національної поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері дотримання правил дорожнього руху (ст.254 і 255 КУпАП), тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Таким чином, оцінюючи вказаний доказ відповідно ст. 252 КУпАП, слід дійти висновку, що протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ № 117067 від 01 листопада 2020 року складений без дотримання вимог процесуального закону, що тягне за собою визнання цього доказу недопустимим.

І водночас, він містить у собі фабулу висунутого обвинувачення у цій ситуації, яка не кореспондується із диспозицією ст. 124 КУпАП.

Отже, належить констатувати некоректність висунутого ОСОБА_1 обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, що має наслідком автоматичне закриття провадження у справі на підставі

Усі ж інші докази, що додані до протоколу, є похідними він нього, і на їх особові суд не може самостійно формулювати обвинувачення, оскільки це має наслідком порушення конвенційних прав особи, чого суд допустити не може.

Як наслідок, ОСОБА_1 слід притягнути до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП, а провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрити на підставі п.1 ст. 247 указаного Кодексу, який визначає, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Водночас, за наявності передумов, визначених ч.2 ст. 36 КУпАП, у цій справі, суд вважає за необхідне об`єднати адміністративні справи відносно ОСОБА_1 в одне провадження.

На підставі ст. 40-1 КУпАП, за умови накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення згідно ч.1 ст. 130 КУпАП, із нього належить стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на день розгляду справи становить 420,40 коп. ( ч.5 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674 VI).

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 33-35, 36, 221, 247, 251-252, 283-285 КУпАП, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Справи про адміністративні правопорушення № 467/1202/20 та №467/1203/20 об`єднати в одну з єдиним унікальним номером - №467/1202/20.

Судові провадження №3/467/439/20 та №3/467/440/20 об`єднати в одне провадження під №3/467/439/20.

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 600 (шестисот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 10 200 (десять тисяч двісті) грн. 00 коп.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП закрити на підставі п.1 ст. 247 цього ж Кодексу у зв`язку з відсутністю у його діях складу цього адміністративного правопорушення.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтею 300-1 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

Штраф, накладений за вчинення адміністративного правопорушення, вноситься порушником в установу банку України.

Відсутність у постанові в справі про адміністративні правопорушення, як виконавчому документі, у розумінні Закону України «Про виконавче провадження», відомостей про реєстраційний номер облікової картки платника податків та його паспортні дані, згідно постанови Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 471/283/17-ц (провадження № 61-331св18), у розрізі ст. 18 указаного Закону, не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання (відмови у відкритті виконавчого провадження).

Суддя І.В. Явіца