Справа № 387/429/18
Номер провадження по справі 3-в/387/5/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2020 року смт Добровеличківка

Суддя Добровеличківського районного суду Кіровоградської області Майстер І. П.

розглянувши подання старшого інспектора Добровеличківського районного сектору філії ДУ "Центр пробації" в Кіровоградській області Гонташ А.О. про вирішення питання пов`язаного з виконання постанови про накладення адміністративного стягнення відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Ашхабад, Туркменія та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, притягнутого до адміністративної відповідальності постановою Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 04.07.2018 за ст.183-1 КпАП України до 120 годин суспільно корисних робіт, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 04.07.2018 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.183-1 КпАП Українидо 120 годин суспільно корисних робіт.

Вказана постанова набрала законної сили 16.07.2018 та 18.07.2018 направлена для виконання до Добровеличківського РС філії Державної установи "Центр пробації" в Кіровоградській області ( за місцем проживання правопорушника ) .

Старший інспектор Добровеличківського районного сектору філії Державної установи " Центр пробації " в Кіровоградській області 13.10.2020 звернулася до суду з поданням для вирішення питання про давність виконання судового рішення, посилаючись на те, ОСОБА_1 на виклик до пробації не з`явився, було встановлено, що за вказаною у постанові суду не проживає більше 8 років. Крім того, Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить положень щодо застосування строків давності при виконання судового рішення, а саме, про накладення адміністративного стягнення. У той же час, Європейський суд з прав людини, надаючи автономного значення поняттям, які застосовуються в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розцінює справи про адміністративні правопорушення як кримінальні в розумінні норм Конвенції. А стаття 80 КК України встановлює звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, згідно якої передбачений дворічний строк виконання покарання за злочин невеликої тяжкості. Правопорушення, у якому було визнано винуватим правопорушника, у цьому випадку, з огляду на характер вчинення діяння, не може містити більший строк давності виконання, ніж за вчинення злочину невеликої тяжкості, тобто, понад 2 роки.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Судом здійснювався його виклик шляхом направлення на вказану у постанові адресу місця проживання судових повісток. Поштове відправлення були повернуто до суду з поміткою «За закінченням терміну зберігання».

Представник Добровеличківського РС з питань пробації в судове засідання не з`явилась надала до суду заяву про слухання справи в її відсутності, подання підтримує.

Вивчивши подання, дослідивши матеріали, суд приходить до наступного.

Постановою Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 04.07.2018 ОСОБА_1 визнаний винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 183-1 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді суспільно корисних робіт на строк 120 годин.

З матеріалів подання встановлено, що за вказаною у постанові суду адресою ОСОБА_1 не проживає . Заходи щодо встановлення його місцезнаходження результатів не мали, оскільки згідно з довідкою Помічнянської міської ради - інформації про реєстрацію місця проживання щодо ОСОБА_1 у картотеці міської ради відсутня. Також Добровеличківський ВП Новоукраїнського ВП ГУНП повідомив, що ОСОБА_1 був оголошений в розшук відповідно до ухвали Добровеличківського районного суду від 27.12.2018 по справі № 387/1132/18.

Відповідно до ст. 2 КпАП України суд враховує, що законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КпАП України).

Відповідно до статей 1, 8 Основного Закону, Україна є правовою державою, де визнається і діє принцип верховенства права. Згідно з положеннями ст.129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Вирішуючи порушене у цій справі питання, відповідно до цього принципу, суд враховує, що згідно зі ст. 303 чинного КпАП України не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення, тобто цей нормативно-правовий акт не містить положень, які б дозволяли суду звільнити від відбування покарання особу, у зв`язку із закінченням строків давності виконання цієї постанови.

За цих обставин, з першого погляду, суд мав би відмовити у задоволені подання так як у цій справі строк звернення вказаного судового рішення відбувся у вказаний термін, не дивлячись на явно несправедливий і надмірний характер такого заходу відносно особи, так як з дня ухвалення судового рішення про накладення адміністративного стягнення минуло понад 2 роки.

Однак, у цьому контексті суд зауважує, що правові системи мають містити правові запобіжники, які би були спрямовані та допомагали б судам уникнути несправедливості, яка може виникнути при застосуванні правової норми суворо в кожному випадку, незалежно від того, наскільки незвичними є обставин тієї чи іншої справи, адже природа справедливості полягає у виправленні закону, коли він є дефектним через свою універсальність.

А тому, суд акцентує увагу на тому, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), надаючи автономного значення поняттям, які застосовуються в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), часто розцінює справи про адміністративні правопорушення саме як «кримінальні» у розумінні норм Конвенції.

Таким чином, суд не може не звернути увагу та те, що, у той час як КУпАП, здавалося б, повинен встановлює відповідальність за менш тяжкі правопорушення, ніж злочини, в реальності він передбачає невизначений строк давності виконання того чи іншого судового рішення, що є більш суворим заходом, на відміну, від строків встановленим Кримінальним кодексом України, адже, останній, у своїй статті 80 указує, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості.

Це, на думку суду, указує на те, що особи, які притягуються до адміністративної відповідальності знаходяться явно в невигідній правовій ситуації в порівнянні з тими, хто вчинив більш тяжке правопорушення (злочин) в питанні давності виконання постанов про накладення адміністративних стягнень та обвинувальних вироків.

У рішенні від № 15-рп/2004 від 2 листопада 2004 року КСУ вказано, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті, перед усім, ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина перша статті 50 Кодексу). Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами (частина друга статті 50 Кодексу).

Загальні засади призначення покарання не містять винятків щодо неврахування ступеня тяжкості стосовно класифікації злочинів до злочинів невеликої тяжкості і поширюються на всі злочини незалежно від ступеня їх тяжкості.

Можливість застосування до осіб, які вчинили злочин невеликої тяжкості, інших норм, що передбачають правові підстави і порядок звільнення від кримінальної відповідальності та від покарання (статті 44, 45, 46, 47, 48, 74 Кодексу), не може бути перепоною для індивідуалізації покарання, зокрема, шляхом призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Проте, цього способу індивідуалізації покарання для осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, статтею 69 Кодексу не передбачено, хоча в ній ідеться про особливі підстави, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тим самим норми зазначеної статті суперечать основоположному принципу правової держави справедливості, оскільки особи, які вчинили злочини невеликої тяжкості, поставлені в гірші умови, ніж ті, які вчинили більш тяжкі злочини.

Закон не може ставити в більш несприятливе становище винних осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, порівняно з винними особами, які вчинили більш тяжкі злочини.

Повертаючись до обставин цієї справи, суд не може не відзначити, що в даному випадку має місце ситуація, яка цілком аналогічна тій, що була розглянута КСУ в указаній справі. У зв`язку з цим, суд має виходити з того, що відповідно до положень ст. 8 Основного Закону, Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії.

Так, згідно зі ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.

Правопорушення у якому було визнано винуватим порушника, у цьому випадку, з огляду на характер вчиненого діяння, не може, на думку суду, містити більший строк давності виконання ніж за вчинення особою злочину невеликої тяжкості, тобто понад 2 роки.

Адже вказане судове рішення не було виконано до цього часу, лише через неспроможність органів державної влади забезпечити таке виконання.

Судом не було встановлено з боку особи факту ухилення від відбування покарання за ці роки, а тому покладати на громадянина тягар відповідальності за неспроможність органу державної влади виконати покладені на них обов`язки є явно надмірним тягарем.

Адже, згідно з частиною другою статті 3 Основного Закону України, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, що обумовлює максимально повне забезпечення юридичними засобами охорони і захисту прав і свобод людини і громадянина.

Такі підвалини державного ладу в Україні знайшли відображення у частинах першій, другій статті 55 Конституції України, згідно з якими кожному гарантується право на судовий захист .

Крім того, безстроковість виконання постанов про накладення адміністративного стягнення суперечить принципу правової визначеності, що є складовою принципу верховенства права і широко застосовується Європейським судом з прав людини (ЄСПЛ) при оцінці порушень державами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як відомо, ЄСПЛ за певних умов поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Прикладом такого застосування може слугувати справа «Лучанінова проти України», в якій ЄСПЛ за скаргою заявниці, яка вчинила дрібну крадіжку, розцінив це правопорушення як кримінальне для цілей застосування Конвенції «з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке було порушено, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням».

Щодо вказаної безстроковості виконання постанов по справі про адміністративне правопорушення сказано і в рішенні Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, згідно якої КСУ тлумачить принцип правової визначеності таким чином, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями.

Крім того, необмежений строк виконання своєчасно надісланої постанови про накладення адміністративного стягнення суперечить принципу 4 Рекомендації № R (91) 1 Комітету міністрів Ради Європи державам - членам стосовно адміністративних санкцій. Зокрема, якщо адміністративний орган влади розпочав адміністративне провадження із застосування санкції, він зобов`язаний діяти залежно від обставин справи з розумною швидкістю.

У цій ситуації, судом не оспорюється беззаперечна необхідність виконання судових рішень у світлі завдань КпАП України, регламентованих його статтею 1, однак, суд акцентує увагу, що у цьому винятковому випадку, на його переконання, у цей період порушується справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, бо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, який порушує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (надалі - Закон), суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ст. 6 Закону).

З урахуванням наведеного, суд вважає за доцільне, у світлі норм ст. ст. 1-2, 300, 302-303 КпАП України, в їх системному зв`язку з нормами Конституції України та практикою ЄСПЛ на засадах верховенства права у руслі поняття справедливості, припинити виконання постанови від 04.07.2018 за давністю її виконання, звільнивши ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення у зв`язку із закінченням строків давності виконання вказаного судового рішення у світлі розумних строків виконання, так як з дня ухвалення судового рішення про накладення адміністративного стягнення минуло понад 2 роки.

На підставі викладеного, керуючись ст. 80 КК України, ст. ст. 38, 39, 299, 200, 303, 304, 326 КпАП України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Подання старшого інспектора Добровеличківського районного сектору філії ДУ "Центр пробації" в Кіровоградській області Гонташ А.О. про вирішення питання, пов`язаного з виконання постанови про накладення адміністративного стягнення, відносно ОСОБА_1 - задовольнити.

Припинити виконання постанови Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 04.07.2018 справа № 387/429/18 про накладене адміністративне стягнення у вигляді суспільно корисних робіт на строк 120 годин на ОСОБА_1 за скоєння ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КпАП України та звільнити ОСОБА_1 від відбування вказаного адміністративного стягнення у зв`язку із закінченням строків давності виконання вказаного судового рішення .

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя Добровеличківського районного суду

Кіровоградської області І. П. Майстер