Справа № 711/7917/20
Провадження 3/711/2545/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2020 м.Черкаси

Суддя Придніпровського районного суду м.Черкаси Михальченко Ю.В., розглянувши адміністративні матеріали, які надійшли від Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Черкаській області, про притягнення:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого водієм ЧП « ОСОБА_2 », проживаючого: АДРЕСА_1 , РНОКПП в матеріалах провадження відсутній,

до адміністративної відповідальності заст.ст.124, 122-4 КУпАП, -

ВСТАНОВИВ :

В провадженні Придніпровського районного суду м.Черкаси знаходяться адміністративні матеріали, які надійшли з Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Черкаській області про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.ст.124, 122-4 КУпАП.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 137487 від 12.11.2020 року 04.09.2020 року о 12.00 год. в м.Черкаси по вул. Вернигори 2, ОСОБА_1 керуючи автомобілем Mercedes Benz 210 д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом, не впевнився в безпечності та допустив наїзд на пішохода. В результаті ДТП пішохід ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження, за що передбачена адміністративна відповідальність за ст.124 КУпАП.

Крім того, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 137488 від 12.11.2020 року 04.09.2020 року о 12.00 год. в м.Черкаси по вую Вернигори 2, ОСОБА_1 керуючи автомобілем Mercedes Benz 210 д.н.з. НОМЕР_1 , був учасником дорожньо-транспортної пригоди, місце якої залишив, за що передбачена адміністративна відповідальність за ст.122-4 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вину у вчиненні інкримінованих йому адміністративних правопорушеннях не визнав. Надав суду пояснення, що 04.09.2020 року близько 12-ої години він керував автомобілем Mercedes Benz 210 д.н.з. НОМЕР_1 на території ж/д ринку, що за адресою: м.Черкаси вул.Вернигори 2. Рухався заднім ходом із швидкістю 1-2 км/год, тобто дуже повільно. Почув крик і відразу зупинився, тобто автомобіль проїхав зовсім незначну відстань, близько 1- метру. Коли він вийшов із автомобіля, то до нього із-за транспортного засобу вийшли дві жінки, які одразу ж почали його ображати нецензурною лайкою. Він запитав у них, чи він щось пошкодив, чи потрібна комусь медична допомога. Вони повідомили, що він буцімто наїхав на сумку. На питання, що він пошкодив відповіді не отримав, а лише чув на свою адресу нецензурну лайку. Пересвідчившись в тому, що не завдав нікому ніякої шкоди, сів в свій автомобіль і поїхав далі працювати. Будь-яких правил дорожнього руху не порушував, майно не пошкоджував та місця пригоди не залишав, оскільки самої пригоди і не було. Враховуючи викладене просить суд провадження про адміністративне правопорушення відносно нього закрити в зв`язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення.

Два протоколи про адміністративні правопорушення надійшли до суду одночасно, тому розглядаються з дотриманням ст. 36 КУпАП.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, приходжу до наступних висновків.

Згідно зі ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані, зокрема, встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, показаннями технічних приладів та засобів, що мають функції відеозапису, тощо.

Відповідно до положень статті 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Дослідивши письмові матеріали провадження суд приходить до висновку, що факт наїзду автомобілем Mercedes Benz 210 д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 на пішохода ОСОБА_4 не доведено, оскільки до матеріалів справи не долучено підтверджуючих документів, щодо отримання останньою тілесних ушкоджень та пошкодження її майна саме від дій водія ОСОБА_1 . Крім того згідно пояснень ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які вказують що були безпосередніми очевидцями події, останні зазначають, що контакту пішохода та автомобіля взагалі не було.

Інших доказів суду не надано.

Таким чином, в даній ситуації вимагається доведення того, що саме ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом не дотримався ПДР України, що призвело до ДТП, на підтвердження чого, суду було надано протокол про адміністративне правопорушення.

В даній ситуації на думку Суду в матеріалах справи не знайшло підтвердження того, що ОСОБА_1 вчинив вказані порушення.

Зокрема, як було зазначено вище, ОСОБА_1 повністю заперечив вчинення ним адміністративного правопорушення.

В такій ситуації протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належними доказами по даній справі в розумінні ст.251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійними беззаперечним доказом, а обставини викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у Суду.

Крім того, згідно відомостей протоколу в графі свідки зазначено про їх відсутність на момент складання. Тобто осіб, які б свідчили та прямо вказували на вчинення ОСОБА_1 ДТПне встановлено.

В своїй прецедентній практиці даючи тлумачення Конвенції Європейський Суд неодноразово повторював, що з метою забезпечення змагальності процесу всі докази мають, як правило, подаватися у відкритому судовому засіданні у присутності обвинуваченого. Існують винятки з цього принципу, але вони не можуть призводити до порушення права на захист. За деяких обставин може виникнути потреба у використанні показань, отриманих на етапі розслідування. Якщо підсудному було надано достатню й належну можливість спростувати такі показання - при їх оголошенні або на пізнішому етапі провадження, - саме по собі їх прийняття як доказів не суперечитиме вимогам пункту 1 та підпункту «d» пункту 3 статті 6 Конвенції. Але з цього природно випливає, що в разі, якщо обвинувальний вирок виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, яку обвинувачений (підсудний) не мав можливості допитати особисто чи домогтися її допиту під час розслідування справи або судового розгляду, права сторони захисту виявляються обмеженими настільки, що передбачені статтею 6 Конвенції гарантії виявляються порушеними. Щодо показань свідків, допитати яких у присутності підсудного або його захисника виявилося неможливим, Європейський Суд зауважує, що пункт 1 статті 6 Конвенції, узятий у поєднанні з пунктом 3 статті 6 Конвенції, вимагає від Договірних Сторін ужити конкретних заходів для того, щоб підсудний мав можливість допитати свідків, які свідчать проти нього, чи домогтися їх допиту. Однак, якщо немає підстав звинувачувати органи влади в недостатньо старанних зусиллях із забезпечення підсудному можливості допитати відповідних свідків, відсутність цієї можливості як така не означає необхідності припинення кримінального переслідування. Водночас слід з надзвичайною обережністю ставитися до доказів, отриманих від свідка за обставин, що не давали змоги забезпечити право сторони на захист тією мірою, якою Конвенція завжди вимагає забезпечувати його. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не мала можливості спростувати (пункт 41 справи «ОСОБА_4 проти України»).

Так, відповідно до матеріалів справи свідки в даному випадку відсутні, а відомості в протоколі, спростовуються поясненнями ОСОБА_1 , що потребувало перевірки «обвинувачення» в судовому засіданні, але як і особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, так і Суд були позбавлені можливості зробити відповідну «перевірку».

Наведені факти у відповідності до статті 62 Конституції України повинні тлумачитись судом на користь ОСОБА_1 вони не дають змоги Суду однозначно оцінити дії останнього, як такі, що містять склад адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП.

Суддя наголошує, що він не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Так, ч.1 ст.6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України»,ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Згідно з КпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (ч. 1,2 ст.7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245).

Діяння тільки тоді визнається адміністративним правопорушенням, коли воно містить всі ознаки його складу, відсутність хоча б однієї з них означає відсутність складу взагалі.

Об`єктивною складовою адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП є саме порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Тобто, диспозиція статті 124 КпАП України не передбачає вчинення правопорушення в контексті «наїзд на пішохода», що в даному випадку інкримінується ОСОБА_1 .

Отже, повертаючись до обставин даної справи, Суд звертає увагу на те, що при дослідженні матеріалів провадження встановлено, що ОСОБА_1 в даному випадку інкримінується саме наїзд на пішохода, а не здійснення ДТП.

А тому Суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду суду не надано достатніх та допустимих доказів вчинення ОСОБА_1 вищевказаного порушення, а тому відсутня складова правопорушення передбаченого ст.124 КпАП України.

Крім того, ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 122-4 КУпАП, об`єктивною складовою якого є залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.

А тому, враховуючи той факт, що відсутня в судовому засіданні встановлено, що подія ДТП відсутня, а тому відсутній і склад адміністративного правопорушення передбачений ст.122-4 КУпАП.

Згідно з п.1 ст.247 КУпАП розпочате провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин суддя вважає, що відсутні докази на підтвердження складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124, 122-4 КУпАП.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.124, 122-4, 247, ст.256 КУпАП, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Справи про адміністративні правопорушення № 711/7917/20 та № 711/7920/20 об`єднати в одне провадження та присвоїти № 711/7917/20.

Провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст.ст.124, 122-4 КУпАП закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя: Ю. В. Михальченко