КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 листопада 2020 року м. Київ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду - Дзюбін В.В.,

за участю апелянта ОСОБА_1

захисника - адвоката Сінченка А.О.

представника потерпілого - адвоката Годецького І.Ю.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2020 року,

у с т а н о в и в:

Цією постановою судді місцевого суду:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в м. Луганськ Луганської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , -

визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, та на нього накладено адміністративне стягнення в виді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 340, 00 грн.

На підставі ст. 40-1 КпАП України постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати в розмірі 420,40 грн.

Згідно цієї постанови судді місцевого суду ОСОБА_1 притягнений до адміністративної відповідальності за порушення учасником дорожнього руху (водієм) правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Як визнав установленим у постанові суддя місцевого суду, адміністративне правопорушення вчинене за наступних обставин.

Так, 12 квітня 2020 року о 12:15 годині водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки "Mazda 6", знак державної реєстрації НОМЕР_1 , по вул. Саксаганського, перетин із вул. Льва Толстого в м. Києві, порушивши вимоги п. п. 2.3 "б", 13.1 ПДР України, проявив неуважність, не врахував зміну дорожньої обстановки, не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки "Mercedes ML 350", знак державної реєстрації НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , що спричинило пошкодження зазначених транспортних засобів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи постанову судді місцевого суду незаконною та необґрунтованою, просить: поновити строк на апеляційне оскарження; постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2020 року - скасувати; провадження у справі щодо нього на підставі п. 1 ст. 247 КпАП України - закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , уважаючи висновки судді місцевого суду про його винуватість такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та доданим до протоколу про адміністративне правопорушення іншим доказам, а також зважає на допущені істотні порушення процесуального закону під час її розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо змісту оскарженої постанови та доводів, викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 ; вислухавши пояснення адвоката Сінченка А.О., який діє у захист прав і законних інтересів апелянта, які підтримали наведені у ній обставини; пояснення представника потерпілого - адвоката Годецького І.Ю. про законність і обґрунтованість постанови судді місцевого суду, який заперечував стосовно задоволення апеляційної скарги; вивчивши, перевіривши та оцінивши матеріали адміністративної справи, обміркувавши доводи скарги, викладені апелянтом, - суд апеляційної інстанції вважає необхідним поновити строк на апеляційне оскарження як пропущений із поважних причин, а апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясовувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Також при розгляді справ про адміністративні правопорушення необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 245, 247, 250, 251, 252, 280 КпАП України, а зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 7 КпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Разом з тим, за змістом п. 42 рішення Європейського суду з прав людини "Бендерський проти України" від 15.11.2007 року зазначається, що право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені.

При цьому, суд (суддя) повинен обгрунтовувати свої висновки про винуватість лише доказами, що випливають із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту (рішення ЄСПЛ "Коробов проти України" №39598/0з від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишають місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування.

У п. 4.1 рішення Конституційного суду України від 22.12.2010 року №23-рп/2010 КСУ дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Цих вимоги закону при розгляді адміністративної справи щодо ОСОБА_1 суддя місцевого суду дотримався не повною мірою, виходячи з наступного.

Так, за змістом ст. 124 КпАП України, підставами для притягнення до адміністративної відповідальності є порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів тощо.

Висновки судді місцевого суду в постанові відповідають фактичним обставинам справи та обгрунтовані правильним тлумаченням п. п. 2.3 "б", 13.1 ПДР України, а винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, об`єктивно підтверджена зібраними в справі доказами, яким надана об`єктивна оцінка.

Будь-яких порушень ПДР України іншими особами у даній дорожній ситуації судом апеляційної інстанції - не убачається.

Між тим, адміністративну справу суддею місцевого суду розглянуто з істотними порушеннями процесуальних прав ОСОБА_1 , оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 268 КпАП України справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Але, незважаючи на ці вимоги закону, суддя місцевого суду розглянув справу без участі ОСОБА_1 , чим порушив його права надавати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, користуватися послугами захисника. Будь-які дані про належне повідомлення ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи в її матеріалах - відсутні.

Зокрема, ЄСПЛ наголошує на тому, що "принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище з протилежною стороною (рішення від 27.10.1993 року у справах "Авотіньш проти Латвії", заява №17502/07, п. 119, а також "Домбо Бехеєр Б.В. проти Нідерландів", п. 33. До того ж, що "кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною... Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке грунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи" (п. п. 17, 18 рішення від 06.02.2001 року у справі "Беер проти Австрії", заява №30428/96).

Фактично суддею місцевого суду було обмежено право на доступ до правосуддя, що є грубим порушенням п. 1 "С", п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У національному законодавстві право на доступ до правосуддя також закріплено на конституційному рівні (ч. ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України).

Отже, недотримання суддею місцевого суду вимог ст. ст. 245, 247, 251, 252, 268, 277-2, 278, 279, 280 КпАП України призвело до винесення щодо ОСОБА_1 незаконного та необґрунтованого рішення в справі.

За таких обставин, постанова судді місцевого суду щодо ОСОБА_1 не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з винесенням судом апеляційної інстанції у даній справі нової постанови.

В процесі апеляційного розгляду встановлено наступні обставини.

Так, 12 квітня 2020 року о 12:15 годині водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки "Mazda 6", знак державної реєстрації НОМЕР_1 , по вул. Саксаганського, перетин із вул. Льва Толстого в м. Києві, порушивши вимоги п. п. 2.3 "б", 13.1 ПДР України, проявив неуважність, не врахував зміну дорожньої обстановки, не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки "Mercedes ML 350", знак державної реєстрації НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , що спричинило пошкодження зазначених транспортних засобів.

Винуватість ОСОБА_1 у порушенні водієм вимог п. п. 2.3 "б",13.1 ПДР України за викладених обставин об`єктивно підтверджується сукупністю зібраних у справі належних і допустимих доказів, які будь-яких сумнівів у їх достовірності не викликають, а наданий висновок спеціаліста - суд апеляційної інстанції вважає таким, що об`єктивно не відповідає цим доказам і, навпаки, повністю спростовується ними, до того ж виготовленим усупереч наявним в матеріалах справи вихідним даним цієї ДТП та без відома й участі в дослідженнях потерпілої сторони.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, висловлена у рішенні в справі "О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007 р., визначає, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів та право їздити на них є таким, що потенційно може задати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Крім цього, згідно п. 1.5 ПДР України, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

П. п. 2.3 "б" та 2.3 "д" ПДР України передбачають, що водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, а також не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

За таких фактичних обставин, дії водія ОСОБА_1 , пов`язані з порушенням вимог п. п. 2.3 "б", 13.1 ПДР України, знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням даної ДТП та наслідками, що за її результатами настали.

Отже, дії ОСОБА_1 підлягають кваліфікації за ст. 124 КпАП України.

За таких обставин, вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 про скасування постанови судді місцевого суду та визнання його невинуватим у вчиненні ним ДТП 12.04.2020 року, тобто правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, та закриття провадження в справі за відсутністю складу цього правопорушення, - суд апеляційної інстанції уважає такими, що не грунтуються на законі.

Проте на момент розгляду даної справи строки накладення адміністративного стягнення, передбачені ч. 2 ст. 38 КпАП України, - закінчились, а тому провадження у ній підлягає закриттю на підставі п. 7 ст. 247 КпАП України.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд дійшов остаточного висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. 294 КпАП України, Київський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

На підставі ч. 2 ст. 294 КпАП України поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2020 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2020 року щодо ОСОБА_1 за ст. 124 КпАП України - скасувати.

Винести нову постанову, якою ОСОБА_1 визнати винуватим у вчиненні ДТП 12.04.2020 року, тобто адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, та провадження в справі на підставі п. 7 ст. 247 КпАП України - закрити в зв`язку із закінченням на момент її розгляду строків, передбачених ч. 2 ст. 38 КпАП України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду В. В. Д з ю б і н