Справа № 408/2774/20-п
Провадження № 33/810/212/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справах Луганського апеляційного суду Руденко В.В., за участю: особи, що притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 та його захисника Шевчука О.В.

розглянувши «06» листопада 2020 року у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу захисника Шевчука Олександра Васильовича, поданої в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, не працюючого, на постанову судді Біловодського районного суду Луганської області від 06 жовтня 2020 року по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.44-3 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В :

Постановою судді Біловодського районного суду Луганської області від 06 жовтня 2020 року громадянина ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.44-3 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 420 гривні 40 копійок.

У постанові суду зазначено, що 29 вересня 2020 до суду надійшли матеріали справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за здійснення правопорушення, передбаченого статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАБ №331229 встановлено, що 27 вересня 2020 року о 17 годині 55 хвилин ОСОБА_1 порушив правила щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правилі норм передбачених ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» після контакту з хворою на COVID-19, чим порушив Наказ МОЗ України від 28.03.2020 № 722 «Організація надання меддопомоги хворим на корона вірусну хворобу (COVID-19)».

В апеляційній скарзі адвоката Шевчук О.В. порушується питання про скасування постанови суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, щовказаний протокол про адміністративне правопорушення складений без належного дотримання вимог ст.256 КУпАП, оскільки не містить відомостей, необхідних для вирішення справи на основі суворого додержання законності, як передбачено ст.7 КУпАП. Звертає увагу на те, що в протоколі про адміністративне правопорушення, при викладенні дати, часу, місця і суті адміністративного правопорушення, не зазначено: місце вчинення правопорушення; особу, хвору на COVID-19, а також дату, час, місце та характер контакту з нею; в чому конкретно виражається порушення, окрім порушення наказу МОЗ України від 28.03.2020 №722 «Організація надання меддопомоги хворим на корона вірусну хворобу (COVID-19)», яким затверджений стандарт екстреної медичної та медичної допомоги «Коронавірусна хвороба (COVID-19)»; у протоколі про адміністративне правопорушення немає жодних відомостей про те, який саме режим карантину був порушений.

Крім того зазначає, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, у графах свідки, поняті, їх підписи - відсутня інформація щодо зазначених осіб, незважаючи на те, що в матеріалах адміністративної справи є пояснення ОСОБА_2 , яка надала свідчення про те, що 27 вересня 2020 року перебуваючи в приміщенні Біловодської селищної територіальної виборчої комісії, приблизно о 18 годині 00 хвилин вона була запрошена співробітниками поліції в якості понятої під час складання адміністративного протоколу за ст.44-3 КУпАП, зокрема відносно ОСОБА_1 , який відмовився від підписання вказаного адміністративного протоколу. Аналогічного змісту письмові пояснення надав ОСОБА_3 , якого 27.09.2020 року співробітниками поліції також було запрошено в якості понятого під час складання адміністративного протоколу за ст.44-3 КУпАП відносно ОСОБА_1 , який відмовився від підписання адміністративного протоколу.

Також апелянт зазначає, що в матеріалах справи наявне пояснення ОСОБА_4 , однак не всі графи бланку пояснення заповнені, зокрема: ім`я та по батькові; відомості про притягнення до адміністративної відповідальності; телефон; відомості про батьків, законних представників та педагога, які приймали участь в опитуванні неповнолітнього. Звертає увагу, що в матеріалах справи знаходиться пояснення ОСОБА_2 , ознайомитися зі змістом яких не можливо, через нерозбірливий почерк працівника поліції та контрасту чорнил ручки. Також звертає увагу на те, що в матеріалах адміністративної справи у конверті, на якому відсутні будь-які пояснювальні написи, знаходиться оптичний відеодиск, при цьому в протоколі про адміністративне порушення, працівником поліції не зазначено, що при фіксації адміністративного правопорушення або складанні адміністративного протоколу відносно ОСОБА_1 застосовувався відеозапис, ні в одному документі, які знаходяться в матеріалах справи, не має жодного сліду щодо застосування працівниками поліції будь-якої відео-зйомки, а у протоколі, в графі - до протоколу додається, зазначені тільки матеріали справи. Крім того, захисник вказує, що працівником поліції ОСОБА_1 не був вручений примірник протоколу про адміністративне правопорушення під підпис.

Разом з цим зазначає, що матеріали долучені до адміністративного протоколу складеного у відношенні ОСОБА_1 , а саме: копія довідки №462 від 27 вересня 2020 року Біловодської міжрайонної філії Державної установи «Луганський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України»; копія листа № 458 від 27 вересня 2020 року Біловодської міжрайонної філії Державної установи «Луганський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» не мають відмітки про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, а також дати засвідчення копії, що не відповідає вимогам до оформлення документів

Також захисник вказує, що ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст.44-3 КУпАП. Натомість, як зауважує апелянт, диспозиція вказаної норми є бланкетною, тобто такою, що відсилає до норм іншого нормативно-правового акта. Тому вважає, що, формулюючи суть адміністративного правопорушення, вказівка на конкретний нормативно-правовий акт, яким встановлюються відповідні правила та якого не дотрималась особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, є обов`язковою. Таким чином, на думку сторони захисту, що матеріали додані до протоколу, не містять взагалі жодних відомостей про те, що ОСОБА_1 входить до переліку осіб, що потребують самоізоляції. До протоколу не додано жодних належних документів, які б давали суду при прийняті рішення можливість перевірити, щодо наявності письмового зобов`язання ОСОБА_1 про самоізоляцію, згідно якого останній взяв на себе зобов`язання пройти самоізоляцію в обсязі не менше 14 днів, тобто утримуватись від контакту з іншими особами для зменшення ризику інфікування. В матеріалах справи наявна копія довідки №458 від 27 вересня 2020 року Біловодської міжрайонної філії Державної установи «Луганський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України», яка носить рекомендаційний характер щодо самоізоляції контактної з хворим особи.

Крім того, на переконання захисника, при прийняті оскаржуваного рішення, суд не взяв до уваги те, що працівниками поліції не надано жодного належного та допустимого доказу того, що ОСОБА_1 умисно порушив правила щодо карантину людей (самоізоляції), після контакту з хворою на COVID-19 ОСОБА_5 , зокрема: не має свідчень хворої та свідків щодо дати, місця, тривалості, відстані та характеру контакту хворої на COVID- 19 з ОСОБА_1 ; при складані адміністративного протоколу ОСОБА_1 надав пояснення що з хворою не контактував, а тільки бачив її на безпечній відстані (5-7 метрів); 25.09.2020 року засідання Біловодської селищної територіальної виборчої комісії Апелянт, як голова комісії не скликав та не проводив; 27.09.2020 року відповідно до вимог ст.36 Виборчого Кодексу України та затвердженого графіку роботи виборчої комісії, під головуванням ОСОБА_1 з використанням засобів захисту, було проведено засідання Біловодської селищної територіальної виборчої комісії, під час якого ОСОБА_1 стало відомо, що у заступника комісії ОСОБА_5 , виявили корона вірусну хворобу (COVID-19) та щодо рекомендацій по самоізоляції; 29.09.2020 та 07.10.2020 ОСОБА_1 , з метою виявлення захворювання на COVID-19 та запобігання розповсюдження корона вірусної хвороби, за власною ініціативою, лабораторно обстежився методом ПЛР на COVID-19. Результати тестування в обох випадках - негативні.

Також, як стверджує апелянт, суд при винесені оскаржуваної постанови, не було враховано Рішення Великої палати Конституційного Суду України 28 серпня 2020 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду, який наголосив, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні; встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить Конституції України.

Захисник наголошує, що з метою забезпечення виборчих прав громадян в умовах поширення на території України COVID-19, ЦВК прийняла Постанову № 409 від 22.10.2020 року "Про окремі питання здійснення виборчих процедур з організації підготовки та проведення виборів 25 жовтня 2020 року в умовах поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", де надала рекомендації для сталої роботи виборчих комісій, одна з них: у разі виявлення випадку гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, в одного із членів виборчої комісії всі інші члени виборчої комісії можуть продовжувати виконувати свої функції за відсутності симптомів респіраторних захворювань. Наголошує, що при проведенні засідань та роботи ТВК, всі члени комісії знаходилися у відповідних засобах захисту.

Сторона захисту в апеляційній скарзі також вказує на те, що Біловодським районним судом Луганської області, в порушення вимог ст.ст.252,268 КУпАП, 06.10.2020 року розглянута справа без участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. ОСОБА_1 отримав судову повістку про виклик до Біловодського районного суду для участі у судовому засіданні на 14.00 год. 06.10.2020 року, як особи, яка притягується до адміністративної відповідальності - 06.10.2020 року о 16.49 год. у м.Сєвєродонецьку Луганської області, за адресою свого тимчасового мешкання. Крім того, відповідно до протоколу серії про адміністративне правопорушення серії ВАБ №331229, складеного 27.09.2020 року розгляд справи повинен відбутися 01.10.2020 об 11.00 год., проте судове засідання відбулося 06.10.2020.

Водночас захисник вказує, що 13.10.2020 року до Біловодського районного суду було надано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи № 408/2774/20-п відносно ОСОБА_1 . Зауважує, що матеріали адміністративної справи були надані без повного опису документів, які знаходяться у справі та без нумерації аркушів справи. Крім того, в матеріалах справи була відсутня постанова Біловодського районного суду Луганської області від 06.10.2020 року. Зазначає, що з постановою ознайомилися 14.10.2020 року у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

У суді апеляційної інстанції захисник Шевчук О.В. та сам ОСОБА_1 підтримали викладені в апеляційній скарзі доводи, наполягали на її задоволенні та просили скасувати рішення суду першої інстанції, а провадження про справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

При цьому ОСОБА_1 додатково суду пояснив, що 27.09.2020 року, приблизно о 18.00 год., він, як голова Біловодської СТВК, відкрив засідання виборчої комісії. Під час засідання до приміщення ТВК зайшли працівники поліції та повідомили йому про те, що один із членів ТВК - ОСОБА_5 захворіла на COVID-19, та вказала на нього, як особу, з якою вона перебувала в контакті. Тому працівниками поліції йому було запропоновано піти на самоізоляцію. На що він відповів, що останній раз бачив ОСОБА_5 25 вересня 2020 року, спілкувався з нею протягом однієї хвилини на відстані 5-7 метрів, яка лише повідомила про хворобу дітей та він відпустив її додому. При цьому обидва були у захисних медичних масках. Після того дня він з ОСОБА_5 не бачився та не спілкувався. Будь-яких документів, які б свідчили про захворюваність ОСОБА_5 на COVID-19, він не бачив. Стверджує, що рекомендаційний лист Біловодської міжрайонної філії ДУ «Луганський обласний лабораторний центр» МОЗ України щодо виявлення у ОСОБА_5 захворювання на COVID-19, він побачив лише 29-30 вересня 2020 року серед решти отриманої документації. Оскільки він вважав себе неконтактною з ОСОБА_5 особою, але для перевірки свого стану здоров`я, він за власною ініціативою 29 вересня 2020 року, а потім і 07 жовтня 2002 року, пройшов медичний тест на COVID-19, отримавши в обох випадках негативні результати. Отже вважає, що з його боку будь-яких намірів порушувати карантинні обмеження, не було, про що відразу зазначив у протоколі про адміністративне правопорушення, складений щодо нього 27.09.2020 року за ст.44-3 КУпАП.

Щодо перебігу судового розгляду своєї справи у Біловодському районному суді ОСОБА_1 пояснив, що особисто з`явився до суду 01 жовтня 2020 року, як про те було вказано у протоколі про адміністративне правопорушення, але йому повідомили, що такої справи у суді не має та запропонували йому дочекатися судової повістки. Натомість виклик до суду він вчасно не отримав, а поштою йому таке повідомлення було вручено о 16 год. 49 хв. 06 жовтня 2020 року, тобто вже після судового розгляду справи.

Апеляційний суд, вислухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи поданої апеляційної скарги, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями ст.ст.245,252,280 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому положеннями статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно вимог ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

За вимогами ст.256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Суд апеляційної інстанції вважаю, що суддею першої інстанції зазначених вимог закону не дотримано з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту про невідповідність вказаним вимогам закону складеного щодо ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ст.44-3 КУпАП заслуговують на увагу.

Як правильно зазначається в апеляційній скарзі захисника Шевчука О.В., диспозиція статті 44-3 КУпАП є бланкетною нормою та встановлює адміністративну відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 (далі- Постанова), із внесеними змінами, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з 01 серпня 2020 року до 31 грудня 2020 року на усій території України встановлено карантин.

Пунктом 22 Постанови передбачено, що лікуючий лікар визначає на підставі галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я строк самоізоляції хворого на COVID-19 або особи з підозрою на інфікування COVID-19.

Строк самоізоляції становить 14 днів для осіб, які:

-мали контакт із хворим на COVID-19, крім осіб, які під час виконання службових обов`язків використовували засоби індивідуального захисту відповідно до рекомендацій щодо їх застосування, з моменту контакту із хворим;

-здійснили перетин державного кордону та проходять самоізоляцію з використанням системи через мобільний додаток, з моменту перетину державного кордону.

За приписами пункту 27 Постанови особи, які потребують самоізоляції, зобов`язані постійно перебувати у визначеному ними місці самоізоляції, утримуватися від контакту з іншими особами, крім тих, з якими спільно проживають.

Натомість, як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ№331229 від 27 вересня 2020 року щодо ОСОБА_1 (а.с.1) в ньому не вказано, які нормативно-правові норми що встановлюють карантинні обмеження на COVID-19 було порушено ОСОБА_1 та в чому такі його дії виражаються, яким саме чином останній покинув межі карантину (самоізоляції), та де саме повинен був знаходитися ОСОБА_1 у даному випадку, тобто не розкрита суть інкримінованого останньому адміністративного правопорушення.

Окрім того в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували, що ОСОБА_1 підписав згоду на карантин (самоізоляцію).

Отже, на переконання апеляційного суду, вказаний протокол про адміністративне правопорушення серії ВАБ№331229 від 27 вересня 2020 року, у розумінні ст.251 КУпАП, не може вважатися належним та допустимим доказом у цій справі.

Окрім того, зміст цього протоколу не містить відомостей про свідків правопорушення, зокрема свідків - ОСОБА_6 (а.с.2), ОСОБА_2 (а.с.3), ОСОБА_3 (а.с.4) та ОСОБА_7 (а.с.6), чиї письмові показання долучені до справи та на які посилався місцевий суд у своєму рішенні, як на докази винуватості ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення за ст.44-3 КУпАП. А отже показання вказаних свідків, з огляду на вимоги ст.ст.251, 256 КУпАП, викликають у суду апеляційної інстанції сумнів щодо їх належності та допустимості, як доказів. При цьому письмові показання свідка ОСОБА_2 взагалі не розбірливі та неможливо з`ясувати, а отже й проаналізувати зміст цих показань, про що слушно вказує захисник у своїй апеляційній скарзі.

Наявність вказаних недоліків протоколу про адміністративне правопорушення, у даному випадку, була підставою для суду першої інстанції для його повернення в порядку ст.278 КУпАП для дооформлення, проте суд залишив такі недоліки поза увагою та не дав їм належної оцінки.

Водночас суд першої інстанції не звернув увагу на зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення пояснення ОСОБА_1 про те, що він не контактував з хворою на COVID-19 ОСОБА_5 , а лише спілкувався з нею на відстані 5-7 метрів. Такої позиції ОСОБА_1 дотримувався й під час апеляційного розгляду та сторона захисту надала, як доказ, висновки ПЛР-тестів на COVID-19, які ОСОБА_1 зробив за власною ініціативою відразу після подій 27 вересня 2020 року, отримавши негативні результати тестів 29.09.2020 та 07.10.2020 (а.с.39,40), що безумовно свідчить про відсутність в діях ОСОБА_1 умислу на порушення карантинних обмежень на COVID-19, що могло б тягнути за собою адміністративну відповідальність за ст.44-3 КУпАП. У свою чергу досліджене апеляційним судом повідомлення завідувача Біловодської міжрайонної філії ДУ «Луганський обласний лабораторний центр» МОЗ УкраїниОСОБА_9 від 27.09.2020 № 458 (а.с.7), яке було адресовано Голові Біловодської СТВК ОСОБА_1 , має рекомендацій характер особам, які перебували у контакті з хворою на COVID-19 ОСОБА_5 , пройти самоізоляцію протягом 14 днів з останньої дати контакту.

При цьому слід зауважити, що суд першої інстанції у своєму рішення правильно зазначив, але не проаналізував та не врахував, що згідно Наказу МОЗ № 722 від 28 березня 2020 року Стандарти медичної допомоги «коронавірусна хвороба (COVID-19)», Додаток 5 до Стандартів медичної допомоги «Коронавірусна хвороба (COVID-19)» відповідно до Наказу МОЗ України від 17.09.2020 № 2122"Про внесення змін до Стандартів медичної допомоги «Коронавірусна хвороба (COVID-19)»" зоною пацієнта є зона в радіусі одного метру навколо пацієнта. Контакт визначається як: особа, яка протягом двох діб до та чотирнадцять діб після появи симптомів у пацієнта з ймовірним або підтвердженим випадком:

-мала прямий фізичний контакт з ймовірним або підтвердженим випадком COVID-19; мала незахищений контакт (без використання ЗІЗ) із слизовими виділеннями з дихальних шляхів хворого на COVID-19 (наприклад, перебування в зоні пацієнта під час кашлю, чи доторкування руками до використаних серветок);

-контактувала з пацієнтом(ами) хворим(и) на COVID-19 на відстані до одного метру протягом 15 хвилин і більше, за умови НЕ використання відповідних ЗІЗ або з підозрою щодо неправильного їх використання (наприклад, порушення цілісності клапану респіратора);

-перебувала у закритому приміщенні (наприклад, аудиторія, кімната для засідань, зал очікування закладу охорони здоров`я) із хворим на COVID-19 протягом 15 хвилин і більше на відстані менше одного метру;

-інші випадки, які при ситуаційному аналізі мають ризики щодо інфікування COVID-19 (наприклад, проживання в одному домогосподарстві з ймовірним або підтвердженим випадком COVID-19, контакти в закритих закладах чи закладах з високим ризиком інфікування (заклади санаторного типу, будинки догляду з тривалим проживанням, дитячі будинки, хостели, пункти для тимчасового проживання біженців, соціальні заклади з тимчасовим проживанням, заклади пенітенціарної служби, громадський транспорт, інші місця та ситуацїї зі скупченням людей (робочі майстерні, офіси, приватні соціальні події тощо).

Натомість матеріали справи не містять жодних доказів наявності у ОСОБА_1 будь-якого з перелічених контактів з хворою на COVID-19 ОСОБА_5 .

Інших доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що своїми діями ОСОБА_1 вчинив правопорушення за ст.44-3 КУпАП матеріали справи не містять.

Відповідно до положень ст.1 та ч.1 ст.2 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Положеннями ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950, ратифікованою Україною 17.97.1997 передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Апеляційний суд наголошує, що правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.

Особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотне.

В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєв проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції.

Крім того, у п.21 свого рішення у справі «Надточий проти України від 15 травня 2008 року» ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., з наступними змінами, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до ЄСПЛ.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п.150, п.253).

Апеляційний суд констатує відсутність прямих доказів порушення ОСОБА_1 правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Отже слід дійти висновку про недоведеність «поза будь-яким розумним сумнівом» факту порушення ОСОБА_1 правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами у даній справі.

У зв`язку з чим висновки суду першої інстанції щодо встановлення фактичних обставин справи, які наведені у постанові суду, не відповідають зібраним у справі та перевіреним апеляційним судом доказам у їх сукупності.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги захисника про порушення судом першої інстанції передбачених ст.268 КУпАП прав ОСОБА_1 на захист через розгляд справи за відсутності останнього.

За приписами ч.1 ст.268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Згідно ч.2 ст.268 КУпАП стаття 44-3 цього Кодексу не входить до переліку правопорушень, за якими розгляд матеріалів відбувається за обов`язковою участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Натомість, як свідчать матеріалі даної справи, 02 жовтня 2020 року на адресу ОСОБА_1 була направлена судова повістка про виклик у судове засідання на 14.00 год. 06 жовтня 2020 року (а.с.12), та цей виклик було продубльовано 02 жовтня 2020 року шляхом направлення СМС-повідомлення на належний ОСОБА_1 моб.тел. - НОМЕР_1 , з отриманням цього повідомлення абонентом 02.10.2020 року о 16.36 год. (а.с.13). Під час апеляційного розгляду сам ОСОБА_1 не заперечував, що таке повідомлення могло надходити йому на мобільний телефон, але оскільки його донька іноді користується цим телефоном, вона могла стерти це повідомлення.

Отже, на переконання апеляційного суду, наведені обставини та наявні в матеріалах справи відомості щодо своєчасного та належного повідомлення ОСОБА_8 про дату та час судового засідання, давали суду першої інстанції підстави для розгляду справи без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у відповідності до ч.1 ст.268 КУпАП. Тому відсутні підстави стверджувати, що у даному випадку місцевим судом були порушені права ОСОБА_1 на захист та цими правами у повній мірі він скористався на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Підсумовуючи вищенаведене апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга захисника Шевчука О.В. підлягає частковому задоволенню, а постанова судді Біловодського районного суду Луганської області від 06 жовтня 2020 року підлягає скасуванню, із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Шевчука О.В. - задовольнити.

Постанову судді Біловодського районного суду Луганської області від 06 жовтня 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.44-3 КУпАП - скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДЯ ЛУГАНСЬКОГО

АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ В.В. РУДЕНКО