Справа №463/9027/20
Провадження №3/463/1894/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2020 року суддя Личаківського районного суду м. Львова Леньо С. І., розглянувши справу про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого: АДРЕСА_1

за ст. 130 ч. 1 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Громадянин ОСОБА_1 , 14.09.2020 о 23 год. 50 хв. у м. Львові на вул. Пасічна, 109 керуючи транспортним засобом ВАЗ д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, відмовився від проходження медичного огляду на стан сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України.

ОСОБА_1 , як особа яка притягається до адміністративної відповідальності в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи двічі повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив. З врахуванням практики ЄСПЛ, згідно якої сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п. 41 рішення від 03.04.2008р. в справі «Пономарьов проти України»), а також враховуючи вимоги ст. 268 КУпАП вважаю можливим розглянути справу без його участі.

Також, суддя не буде акцентувати увагу на тому, що мала місце технічна помилка і у судовій повістці зазначено прізвище « ОСОБА_2 », оскільки ніщо не вказує на те, що мова йде про різних осіб.

Розглянувши матеріали справи, вважаю, що ОСОБА_1 слід притягнути до адміністративної відповідальності з таких підстав.

При розгляді справи встановлено, що 14.09.2020 о 23 год. 50 хв. у м. Львові на вул. Пасічна, 109, керуючи транспортним засобом ВАЗ д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції та у зв`язку з підозрою останніх про перебування ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння, йому було запропоновано пройти відповідний медичний огляд, на що останній відмовився.

З об`єктивної сторони правопорушення, передбачене ст. 130 ч. 1 КУпАП, полягає в тому числі у відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Вважаю, що у судовому засіданні встановлено і підтверджено факт відмови особи, яка керувала транспортним засобом, від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння, що підтверджується письмовими поясненнями свідків, поясненнями ОСОБА_1 , протоколом про адміністративне правопорушення від 15.09.2020 та відеозаписом обставин події, згідно якого ОСОБА_1 незважаючи на неодноразові пропозиції працівників поліції, відмовився від проходження медичного огляду в медичному закладі.

Положення п. 6 ст. 247 КУпАП зобов`язують посадову особу, яка розглядає справу про адміністративне правопорушення закрити провадження у справі у випадку скасування акта, який встановлює адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 256 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначається, серед іншого, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.

Діяння, за вчинення якого вирішується питання про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності з правової точки зору кваліфікується за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Редакція цієї статті змінювалась.

Так, згідно даної норми в редакції, яка була чинна на момент вчинення адміністративного правопорушення, відмова водія транспортного засобу від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння становило об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

01.07.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» № 2617-VIII від 22.11.2018 (далі Закон № 2617-VIII).

Відповідно до пп. 4 п. 1 Розділу І Закону 2617-VIII статтю 130 КУпАП викладено в новій редакції, і зокрема відмова водія транспортного засобу від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння перестало бути об`єктивною стороною правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Одночасно, підпунктом 171 п. 2 Розділу І Закону 2617-VIII Кримінальний кодекс України доповнено новою статтею 286-1, згідно якої відмову водія транспортного засобу від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння законодавець відніс до кримінальних правопорушень.

В подальшому, 03.07.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» № 720-ІХ від 17.06.2020 (далі Закон № 720-ІХ).

Відповідно до підпунктів 1 та 2 п. 117 Розділу І Закону № 720-ІХ, підпункт 4 п. 1 Розділу І та підпункт 171 п. 2 Розділу І Закону № 2617-VIII виключено.

Іншими словами, до набрання чинності Законом № 2617-VIII інкриміноване ОСОБА_1 діяння вважалось адміністративним правопорушенням, після набрання чинності таким Законом (тобто з 1 липня 2020р.) вказане діяння стало об`єктом кримінального правопорушення, а після набрання чинності Законом № 720-ІХ (тобто з 3 липня 2020р.) відмова водія транспортного засобу від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння знову стало об`єктом адміністративного правопорушення.

Відповідно до частин першої та другої статті 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають.

Про неможливість зворотної дії Закону, який посилює відповідальність і навпаки, про ретроспективну дію Закону, який скасовує або пом`якшує відповідальність говориться також в Основному Законі.

Зокрема, стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави (Преамбула Конституції України).

Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України).

Надаючи офіційне тлумачення положенням частини першої статті 58 Основного Закону Конституційний Суд України в п. 2 мотивувальної частини свого рішення від 09.02.1999 у справі № 1-рп/99 вказав, що відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

Згідно з частиною другою статті 58 Конституції України ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення

Як зазначив Конституційний Суд України в п. 2 мотивувальної частини свого рішення від 19.04.2000 № 6-рп/2000, з цього конституційного припису випливає, що діяння як певне правопорушення може визнаватись тільки законом, а не будь-яким іншим нормативно-правовим актом. Такий висновок підтверджується положеннями пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України про те, що виключно законами визначаються «засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них».

В іншому своєму рішенні від 30.05.2001 № 7-рп/2001 Конституцій Суд України вказав, що пункт 22 частини першої статті 92 Конституції України спрямований не на встановлення переліку видів юридичної відповідальності. Ним визначено, що виключно законами України мають врегульовуватись засади цивільно-правової відповідальності (загальні підстави, умови, форми відповідальності тощо), підстави кримінальної, адміністративної та дисциплінарної відповідальності - діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями (основні ознаки правопорушень, що утворюють їх склад), та відповідальність за них. У такий спосіб Конституція України заборонила врегульовувати зазначені питання підзаконними нормативно-правовими актами та встановила, що лише Верховна Рада України у відповідному законі має право визначати, яке правопорушення визнається, зокрема, адміністративним правопорушенням чи злочином, та міру відповідальності за нього.

В цьому ж рішенні зазначено про загальновизнаний поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну.

Отже, підставою для притягнення особи до юридичної відповідальності є визначення виключно законом вчиненого нею діяння кримінальним чи адміністративним правопорушенням. В свою чергу, притягнення особи до адміністративної чи кримінальної відповідальності як видів юридичної відповідальності безпосередньо залежить від того, до якої категорії правопорушень (адміністративні проступки чи кримінальні правопорушення) закон відносить те чи інше діяння (бездіяльність).

Іншими словами відповідальність як форма примусу зі сторони уповноваженого державою органу є похідним від діяння, за вчинення якого така відповідальність передбачена.

Як уже зазначалось вище, вчинене ОСОБА_1 діяння спочатку визначалось адміністративним проступком, потім кримінальним правопорушенням, а в кінцевому знову адміністративним проступком. При цьому, як до набрання чинності Законами № 2617-VIII та № 720-ІХ так і після цього відмова водія транспортного засобу від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у відповідності до вимог п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України визнавалось правопорушенням і жоден з цих Законів вказаного діяння не декриміналізовував.

Відповідно, внаслідок набрання чинності спочатку Законом № 2617-VIII відбулось не скасування адміністративної відповідальності, а її посилення, тобто переведення вчиненого діяння з категорії адміністративних проступків до категорії кримінальних правопорушень. В подальшому ж, внаслідок набрання чинності Законом № 720-ІХ навпаки, відбулось пом`якшення відповідальності, а саме переведення вчиненого діяння з категорії кримінальних правопорушень до категорії адміністративних проступків.

Таким чином, відносно осіб, які вчинили правопорушення до набрання чинності Законом № 2617-VIII, тобто до 1 липня 2020 року, має застосовуватись стаття 130 КУпАП в редакції, яка діяла до внесення до неї змін Законом № 2617-VIII (пряма дія закону в часі).

Якщо особа вчинила правопорушення у період з 1 липня 2020 року по 2 липня 2020 року включно, тобто до набрання чинності Законом № 720-ІХ, то з врахуванням його ретроспективної дії, діяння особи також мають кваліфікуватись за статтею 130 КУпАП як адміністративний проступок.

Діяння, вчинені після 3 липня 2020 року повинні кваліфікуватись за ч. 1 ст. 130 КУпАП саме як адміністративне правопорушення, оскільки з цього часу за такий вид правопорушення скасована кримінальна відповідальність і одночасно, запроваджена адміністративна відповідальність.

Тому, вважаю, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП.

При вирішенні питання про накладення адміністративного стягнення враховується особа правопорушника, його майновий стан, ступінь його вини та характер вчиненого, в тому числі той факт, що правопорушення по своїй суті направлено проти безпеки дорожнього руху.

Обставин, які пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення не встановлено.

Обставин, які відповідно до ст. 35 КУпАП обтяжують відповідальність не встановлено.

Відтак, з метою виховання ОСОБА_1 в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як ним самим, так і іншими особами, вважаю, що останньому слід обрати адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами.

При цьому, у відповідності до вимог ст. 40-1 КУпАП, з ОСОБА_1 в дохід держави слід також стягнути судовий збір в розмірі 420,40 грн., що становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому вчинено правопорушення.

Керуючись ст.ст. 33, 130 ч. 1, 280, 283, 284, 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП та застосувати до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (10 200 грн.) з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком 1 (один) рік.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 420,40 грн. судового збору.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення через Личаківський районний суд м. Львова.

Суддя: Леньо С. І.