Номер провадження: 33/813/1287/20
Головуючий у першій інстанції Крижановський О. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2020 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Сегеда С.М.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1

розглянувши матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою Одеської митниці Держмитслужби на постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ст. 471 Митного кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

зазначеною постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який постійно мешкає в Ізраїлі, тимчасово мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , в Україні не працюючого,

визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 Митного кодексу (далі МК) України та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1700 грн. Повернуто ОСОБА_1 вилучені предмети відповідно до протоколу ПМП №0719/50000/20 та опису вилучених предметів від 12.07.2020 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 420,40 грн.

Відповідно до постанови суду, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що 12.07.2020 року о 20 год. 00 хв. у оглядовому залі «Приліт» Міжнародного аеропорту «Одеса» в зоні діяльності митного поста «Mіжнародний аеропорт «Одеса» Одеської митниці Держмитслужби, проходив митний контроль, гр. України ОСОБА_1 , який прибув в Україну літаком «Е-195» б/н URBMF авіакомпанії «МАУ», рейсом № AUI1788 сполученням «Тель-Авів-Одеса».

Формою проходження митного контролю гр. України ОСОБА_1 обрав проходження через зону (коридор) спрощеного митного контролю («зелений коридор»), що належним чином інформаційно обладнана, тим самим шляхом вчинення дій заявив про відсутність у нього товарів, які під час переміщення через митний кордон України громадянами підлягають обов`язковому письмовому декларуванню, а також на переміщення яких через митний кордон України встановлено заборони або обмеження.

Після перетину ОСОБА_1 зеленої лінії, що позначає закінчення «зеленого коридору», на запитання про наявність у нього валютних готівкових коштів відповів, що він має 12500 доларів США. На прохання пред`явити наявні у нього валютні цінності гр. України ОСОБА_1 надав готівку в розмірі 12500 доларів США, які знаходились в його барсетці чорного кольору. Митну декларацію на ввезення валюти в еквіваленті понад 10000 євро, гр. України ОСОБА_1 до митного контролю не надав.

Як було зазначено вище, постановою Малиновського районного суду м.Одеси від 18.09.2020 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 Митного кодексу (далі МК) України та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1700 грн. Повернуто ОСОБА_1 вилучені предмети відповідно до протоколу ПМП №0719/50000/20 та опису вилучених предметів від 12.07.2020 року, та стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 420,40 грн.

Не погоджуючись із вказаною постановою, 07.10.20020 року Одеська митниця Держмитслужби подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Малиновського районного суду м.Одеси від 18.09.2020 року справі про порушення митних правил відносно ОСОБА_1 , постановивши нову, якою визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні ним порушення митних правил, передбачених ст..471 МК України та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн., з конфіскацією товарів безпосередніх предметів порушення митних правил валюти у кількості 1200 доларів США.

Крім того, в апеляційній скарзі Одеська митниця Держмитслужби просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2020 року, як пропущеного з поважних причин, зокрема, через те, що Малиновським районним судом м.Одеси не було сповіщено Одеську митницю Держмитслужби про дату розгляду справи про порушення митних правил №0719/5000/20, а копія оскаржуваної постанови Малиновського районного суду м.Одеси від 18 вересня 2020 року надійшла до Одеської митниці Держмитслужби 05.10.2020 року разом із заявою громадянина ОСОБА_1 про видачу вилучених предметів.

До суду апеляційної інстанції представник Одеської митниці Держмитслужби не з`явився, будучи належним чином і завчасно повідомленим про час і місце судового засідання (а.с.48, 49).

Разом з тим, 09.11.2020 року представник Одеської митниці Держмитслужби Цвеляк А.В. звернулась до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи через її неможливість явки до суду (а.с.51-53).

Проти перенесеного судового засідання категорично не погоджувався правопорушник ОСОБА_1 , який з`явився до суду апеляційної інстанції в установлений день та час, з посиланням на те, що він приїхав з м. Миколаїв і не може приїзджати другим разом. Також ОСОБА_1 суду пояснив, що він бажає закінчення розгляду даної адміністративної справи, оскільки йому необхідно їхати до країни Ізраїль, де він постійно проживає і працює, однак не може цього здійснити через те, що його справа розглядається в судах різних рівнів дуже значний час.

Враховуючи зазначені обставини, а також те, що представляти інтереси Одеської митниці Держмитслужби могла інша особа, крім ОСОБА_2 , а також стислі строки розгляду адміністративної справи в суді апеляційної інстанції, перебдачені ч.4 ст.294 КУпАП, апеляційний суд вирішив слухати справу у відсутність представника Одеської митниці Держмитслужби, за участю правопорушника ОСОБА_1 та на підставі наявних у справі доказів.

Вивчивши клопотання представника Одеської митниці Держмитслужби про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду, дослідивши матеріали справи, суд приходить висновку про те, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, представник Одеської митниці Держмитслужби не був присутнім при винесенні оскаржуваної постанови Малиновським районним судом м. Одеси.

Зазначена обставина свідчить про те, що представнику Одеської митниці Держмитслужби не було відомо про прийняту судом постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 471 МК України; копія вищевказаної постанови Одеській митниці Держмитслужби судом направлена не була та отримана лише 05 жовтня 2020 року, при особистому зверненні ОСОБА_1 з заявою про видачу йому валютних цінностей (а.с.43).

Таким чином, зазначені обставини свідчать про те, що строк на апеляційне оскарження був пропущений апелянтом з поважних причин, тому підлягає поновленню.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що апеляційний перегляд судового рішення гарантовано учасникам справи п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, статтею 6 Європейської Конвенції «Про права людини і основоположних свобод» та практикою Європейського суду по правам людини.

Що стосується суті апеляційної скарги, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

При цьому, відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У відповідності до ст. 252 КУпАП оцінка доказів здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Крім того, згідно з ч.1 ст.268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

За змістом ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Згідно з вимогами ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що розгляд справи про адміністративне правопорушення в суді першої інстанції відбувся з дотриманням принципів повноти, всебічності та об`єктивності, докази були досліджені об`єктивно та безсторонньо, жодних порушень прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, допущено не було, внаслідок чого суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що суд не викликав представника Одеської митниці Держмитслужби до суду першої інстанції для прийняття участі у розгляді справи, то апеляційний суд вважає їх слушними.

Разом з тим, враховуючи, що представник Одеської митниці Держмитслужби знав про розгляд справи в Малиновському районному суді м. Одеси, про що ним зазначено в апеляційній скарзі, то він мав інтересуватись про стан відомого йому адміністративного провадження, у зв`язку з чим, апеляційний суд вважає, що вказана обставина сама по собі не може слугувати підставою для скасування оскаржуваної постанови суду.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що суд був зобов`язаний конфіскувати 1200 доларів США, що прямо передбачено санкцією ст. 471 МК України, то вони також є слушними, однак в даному випадку також не можуть слугувати підставою для скасування судового рішення, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 обрав вид митного оформлення - зону спрощеного митного оформлення «зелений коридор», а тому відповідно до ч. 5 ст. 366 МК України заявив про те, що переміщувані ним через митний кордон України товари не підлягають письмовому декларуванню, оподаткуванню митними платежами, не підпадають під встановлені законодавством заборони та обмеження щодо ввезення на митну територію України.

Відповідно до п. 5 Положення «Про транскордонне переміщення валютних цінностей», затвердженого постановою Правління НБУ № 3 від 02.01.2019 року фізична особа ввозить в Україну та вивозить за межі України готівкову валюту і банківські метали в сумі/вартістю, що не перевищує в еквіваленті 10 000 євро, без письмового декларування митному органу.

При цьому у п. 6 вказаного Положення закріплено, що фізична особа ввозить в Україну та вивозить за межі України готівкову валюту і банківські метали в сумі/вартістю, що дорівнює або перевищує в еквіваленті 10 000 євро, за умови її письмового декларування митному органу в повному обсязі.

Диспозицією ст. 471 МК України встановлено, що правопорушенням є порушення встановленого цим Кодексом порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, тобто переміщення через митний кордон України особою, яка формою проходження митного контролю обрала проходження (проїзд) через «зелений коридор», товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, або товарів в обсягах, що перевищують неоподатковувану норму переміщення через митний кордон України.

У п. 2 розділу V Порядку виконання митних формальностей на повітряному транспорті, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 671 від 03.08.2018 року, закріплено, що перетин громадянином зеленої лінії, яка позначає початок «зеленого коридору», вказує, що для проходження митного контролю ним обрано «зелений коридор», і декларування здійснюється шляхом вчинення дій.

Таким чином, із зазначених норм слідує, що відповідальність за порушення митних правил настає для громадянина, який обрав проходження митного контролю «зеленим коридором», - з моменту перетину останнім «зеленої лінії», що позначає початок «зеленого коридору».

Тобто, вина ОСОБА_1 , окрім особистого ним визнання, як вчиненого з необережності та неумисно, підтверджується, дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, долученими до протоколу про порушення митних правил №0719/50000/20 та встановлена судом.

Разом з тим, у відповідності з положеннями ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Крім того, згідно з ст. 9 Конституції України, а також ст. 17 ЗУ «Про міжнародні договори» від 22.12.1993 року, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є часткою національного законодавства України. Також передбачається, що якщо міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, які передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України. Тобто в такому випадку міжнародно-правові норми мають пріоритетне значення.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Згідно зі Статтею 1 Протоколу № 1 до даної Конвенції, кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Перша і найбільш важлива вимога зазначеної правової норми полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на повагу до власності має бути законним. Також передбачається, що держава уповноважена здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення виконання законів. З аналізу застосування зазначеної норми випливає, що положення даної статті містять три окремі правила. Перше правило має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, а третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього.

Згадані правила не застосовуються окремо, тлумачаться в контексті загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних (громадських) інтересах; права регулювати використання власності; права встановлювати систему оподаткування.

Згідно до практики ЄСПЛ, на підставі висновків у його рішеннях для встановлення відповідності певного заходу принципу правомірності позбавлення володіння слід проаналізувати три критерії: 1) чи є такий захід правомірним (передбачається національним законодавством); 2) чи має позбавлення власності суспільний (громадський) інтерес; 3) чи є такий захід пропорційним поставленій меті (забезпечує справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини). Якщо хоча б одного із зазначених критеріїв не буде дотримано, то ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Протоколу до Конвенції.

Слід зауважити, що діючим законодавством України ввезення готівкової іноземної валюти в Україну, в принципі не обмежена, обмежена лише сума (до 10 000 євро), яка може бути ввезена без письмового декларування.

Об`єктивна сторона правопорушення, яке вчинив ОСОБА_1 полягає в недекларуванні іноземної валюти при проходженні митного контролю в «зеленому коридорі», тобто в зоні спрощеного митного контролю, відповідальність за що передбачена ст. 471 МК України.

Згідно з ст. 471 МК України, за таке правопорушення передбачено накладення адміністративного стягнення в виді штрафу і конфіскації не задекларованої валюти.

Таким чином, з огляду на вищевказані критерії правомірності позбавлення володіння згідно зі ст. 1 Протоколу до Конвенції, не викликають сумнівів щодо застосування адміністративного стягнення конфіскації товарів, та відповідає першим двом критеріям. Втручання є правомірним, адже конфіскація прямо встановлена і передбачена законом, а саме санкцією ст. 471 МК України. Конфіскація здійснюється для задоволення наявного суспільного інтересу, адже таким інтересом є додержання встановленого законами України порядку переміщення товарів через митний кордон нашої держави.

Проте відповідність третьому критерію справедливій рівновазі між суспільним та приватним інтересам є не очевидною. Він є оціночним і стосується кожної конкретної справи, а тому встановлюється окремо щодо кожного порушника митних правил на підставі безпосереднього з`ясування обставин і фактів.

ЄСПЛ вважає, що будь-яке втручання у право власності обов`язково повинне відповідати принципу пропорційності. «Справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний надмірний тягар» (рішення ЄСПЛ у справі від 02.11.2004 р. «Трегубенко проти України», «Гирлян проти Росії» від 09.10.2018).

При вирішенні питання про конфіскацію певного предмета правопорушення мають значення, зокрема: характеристика безпосереднього предмету правопорушення (чи загалом можливе його законне переміщення через митний кордон України, у тому числі чи підлягають сплаті митні платежі, інші податки, у зв`язку з переміщенням предмета правопорушення через митний кордон; джерело походження безпосереднього предмета правопорушення; причини, які призвели до порушення порядку проходження митного контролю в зонах спрощеного митного контролю; мета переміщення порушником предмета через митний кордон України; наявність завданої державі шкоди; вартість безпосереднього предмета правопорушення; майновий стан порушника.

У відповідності до матеріалів справи жодних даних, які б давали суду підстави вважати, що шляхом застосування конфіскації буде попереджена інша незаконна діяльність - легалізація злочинних доходів, торгівля наркотиками, фінансування тероризму, ухилення від сплати податків, тощо - відсутні.

Ввезення даної суми на територію України фізичними особами допускається, за умови її письмового декларування митному органу в повному обсязі.

Таким чином, єдине діяння, яке вчинив ОСОБА_1 полягає в ненаданні митному органу відповідної декларації.

Так, у п. 28 рішення ЄСПЛ «Гирлян проти Росії» від 09.10.2018 (скарга № 35943/15) Суд повторює, що для того, щоб бути пропорційним, втручання повинно відповідати серйозності порушення і санкції з огляду на тяжкість злочину, за яке воно призначене для покарання - в даному випадку недотримання вимоги декларації - а не серйозність будь-якого передбачуваного порушення, яке насправді не було встановлено, наприклад, злочин відмивання грошей або ухилення від сплати податків (див. Ісмаїлов, § 38, Grifhorst, § 102, і Boljeviж, § 44).

Отже, з огляду на практику ЄСПЛ, за вищевказане правопорушення, яке полягає в недекларуванні іноземної валюти, ОСОБА_1 підлягає адміністративному стягненню у виді штрафу.

Шкода, яку ОСОБА_1 потенційно міг завдати державі, була незначною: він не ухилявся від сплати мита та інших зборів і не завдав державі іншої шкоди, якби він ввіз гроші, не задекларувавши їх, органи влади лише не отримали б інформацію про те, що ці кошти опинилися на території України. Таким чином, метою конфіскації було не відшкодування майнової шкоди, завданої державі, оскільки вона не зазнала ніяких збитків, внаслідок невнесення заявником відомостей до митної декларації.

Крім того, застосування конфіскації в даному випадку є не компенсаційною, а стримуючою та карною мірою.

На підставі статті ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа правопорушника, ступінь вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

При прийнятті рішення суддя враховує, зазначені особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, в судовому засіданні обставини. Грошові кошти, які мав при собі ОСОБА_1 при перетині державного кордону України, є його заробітною платою та особистими заощадженнями та призначені для особистих цілей, а саме для лікування батька, про що він особисто зазначив в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що конфіскація цих коштів, на які розраховував ОСОБА_1 , поставить його в скрутне матеріальне становище.

Відповідно п. 10 ч. 2 Конвенції про захист заробітної плати № 95: «Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї».

Крім того, в даному випадку, суддя враховує те, що в матеріалах справи відсутні будь-які дані з приводу того, що ОСОБА_1 намагався умисно обійти митні правила України.

Обтяжуючих відповідальність особи обставин судом не встановлено. Крім того, у матеріалах справи відсутні дані, які б свідчили про незаконність походження вказаних коштів.

Доводи ОСОБА_1 про те, що ці кошти є його заробітною платою в країні Ізраїль, де він постійно мешкає та працює, а також про те, що ці кошти він віз в Україну для лікування свого батька, матеріалами справи не спростовані.

Також не спростовані матеріалами справи докази ОСОБА_1 про те, що він вдруге перетинав кордон України в аеропорту і не знав, що повинен задекларувати валюту, яка перевищує еквівалент суми 10 000 євро. При цьому він слідував за всіма громадянами і не знав, що вчиняє адміністративний проступок, не задекларувавши 1200 доларів США.

Тобто зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 допустив порушення митних правил випадково, через власну неуважність.

Та обставина, що ОСОБА_1 постійно проживає в Ізраїлі підтверджується копією його паспорту громадянина Ізраїлю (а.с.57).

Крім викладеного слід зазначити, що виходячи із рішень ЄСПЛ однозначно слідує, що законно здобута власність, утрачена через ненавмисну погрішність, без сумніву, є об`єктом захисту ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції.

Так, у справі «Гирлян проти Росії» від 09.10.2018 (скарга № 35943/15) ЄСПЛ зазначив, що національний суд при прийнятті рішення просто посилався на «характер і небезпеку злочину» і «інформацію про характер (заявника)», але не питав, чи було замовлення на конфіскацію на користь суспільства або дотриманий необхідний баланс. Тобто сфера огляду, проведена національними судами, була занадто вузькою, щоб задовольнити вимогу пошуку «справедливого балансу», властивого п. 2 статті 1 Протоколу № 1. Адже суд цікавив тільки факт учинення правопорушення, але не враховано право особи на мирне користування своїм майном. На думку ЄСПЛ, така жорстка система не в змозі забезпечити необхідний справедливий баланс між вимогами загальних інтересів і захистом права людини на власність.

Тобто, міра конфіскації поклала б на ОСОБА_1 індивідуальне і надмірне навантаження і була б неспіврозмірною скоєному правопорушенню.

Питання захисту власності є актуальним на усьому загальноєвропейському правовому просторі, адже виключно законами України визначається правовий режим власності пункт 7 частини першої статті 92 Конституції України.

Рішенням ЄСПЛ від 11.07.2019 «Садоча проти України» (скарга №77508/11) було констатовано порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд установив, що конфіскація всієї не задекларованої під час проходження митного контролю суми грошей наклала на заявника індивідуальний та надмірний тягар і була непропорційною до вчиненого правопорушення.

Разом з цим ЄСПЛ зазначав, що його рішення, які до речі є джерелом права в Україні, фактично слугують не лише для вирішення справ, направлених до Суду, але, взагалі, для роз`яснення, захисту та розвитку правил, встановлених Конвенцією, що сприяє дотриманню державами зобов`язань, які вони взяли на себе як Договірні Сторони (Ireland v. the United Kingdom, § 154).

Таким чином, місія системи, створеної Конвенцією, полягає у визначенні питань державної політики в загальних інтересах, що підвищує стандарти захисту прав людини та розширює судову практику в сфері прав людини у всьому суспільстві держав-членів Конвенції (Konstantin Markin v. Russia [ВП], § 89).

З огляду на зазначені вище обставини цієї справи та практику ЄСПЛ вбачаються підстави для висновку, що застосування до ОСОБА_1 і штрафу і конфіскації предметів порушення митних правил, що передбачено санкцією ст.471МК України як безальтернативне стягнення, буде порушенням положень ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки буде непропорційним, не відповідатиме характеру вчиненого правопорушення, особі правопорушника і буде очевидно неспіврозмірним практичній ролі «правопорушення та відповідальності».

У зв`язку з викладеним, слід дійти висновку, що застосування конфіскації предметів порушення митних правил, в даному випадку є безумовним порушенням положень ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції, а саме втручання в право ОСОБА_1 на повагу власності, так як є не пропорційним, оскільки покладає на нього «індивідуальний надмірний тягар».

При цьому слід зазначити, що конфіскація вилученої валюти, буде сприяти лише погіршенню матеріального становища правопорушника, а ніяк не сприятиме вихованню ОСОБА_1 та попередженню вчиненню ним нових порушень.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 293, 294 КУпАП, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити клопотання Одеської митниці Держмитслужби та поновити їй строк на апеляційне оскарження постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2020 року.

Апеляційну скаргу Одеської митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.471 Кодексу України про адміністративні правопорушення, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду С.М. Сегеда