Справа № 265/2199/20
Провадження № 3/265/1272/20
П О С Т А Н О В А

13 квітня 2020 року місто Маріуполь

Суддя Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області, Козлов Д. О., за участі секретаря Азарової А. О., прокурора Дженчако І. С., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали адміністративної справи, що надійшли з Управління стратегічних розслідувань в Донецькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не працюючої, зареєстрованої в АДРЕСА_1 , за ст. 172-6 ч. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), -

В С Т А Н О В И В:

Управлінням стратегічних розслідувань в Донецькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України ОСОБА_1 обвинувачується в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-6 ч. 1 КУпАП, внаслідок порушення нею вимог абз. 1 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», що вбачається зі складеного на неї протоколу № 145 від 25 березня 2020 року, де було зазначено наступне.

До управління стратегічних розслідувань в Донецькій області ДСР НП України надійшло повідомлення з Департаменту стратегічних розслідувань НП України про можливе порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» ОСОБА_1 , яка працювала спеціалістом Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, для опрацювання та прийняття рішення відповідно до вимог чинного законодавства. В ході проведення перевірки було встановлено, що ОСОБА_1 , займаючи посаду спеціаліста Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області несвоєчасно, без поважних причин подала декларацію особи, яка припиняє діяльність пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, тобто таким чином вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Так в протоколі вказано, що 6 лютого 2020 року до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) направлено запит для отримання копії наказу про призначення на посаду, звільнення з посади, посадову інструкцію ОСОБА_2

3 березня 2020 року на адресу УСР в Донецькій області надійшла відповідь з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), де було вказано, що особові справи державних службовців на адресу управління не передані в офіційному порядку. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» від 9 жовтня 2019 року № 870 та наказу Міністерства юстиції України «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» від 9 жовтня 2019 року № 3173/5 Головне Територіальне Управління Юстиції у Донецькій області ліквідовано як юридичну особу публічного права, а Східне управління визначено правонаступником.

Опитана ОСОБА_1 пояснила, що вона працювала на посаді спеціаліста Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь ГТУЮ у Донецькій області з 3 грудня 2018 року. Під час перебування на посаді їй доводились вимоги щодо дотримання норм законодавства з питань запобігання корупції. У зв`язку з чим вона була ознайомлена з вимогами ЗУ «Про запобігання корупції».

Також ОСОБА_2 надала документи, які долучені до матеріалів перевірки: заява про звільнення, подання про звільнення та наказ про її звільнення.

Так відповідно до наказу ГТУЮ у Донецькій області № 2773/1 від 29 серпня 2019 року ОСОБА_2 було звільнено з посади спеціаліста Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь ГТУЮ у Донецькій області 30 серпня 2019 року за власним бажанням для догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку згідно із п. 1 ст. 38 КЗпП та ч. 1 ст. 38 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до п. п. «в» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а саме: державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування.

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

За пп. 2 п. 5 Розділу 2 Рішення Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) від 10 червня 2016 року № 3 «Порядок формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» декларація суб`єкта декларування, визначеного в абз. 1 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», який припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подається не пізніше дня такого припинення. Якщо припинення зазначених функцій відбулося з ініціативи роботодавця, декларація подається не пізніше двадцяти робочих днів з дня, коли суб`єкт декларування дізнався чи повинен був дізнатися про таке припинення.

Згідно із викладеним ОСОБА_2 зобов`язана була подати декларацію особи, яка припиняє діяльність пов`язану із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування «перед звільненням» до 0:00 год. 31 серпня 2019 року.

На підставі інформації з Єдиного державного реєстру декларацій ОСОБА_1 подала зазначену декларацію «перед звільненням» лише 16 вересня 2019 року об 14:27 год.

Тобто ОСОБА_1 , порушуючи вимоги абз. 1 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», припиняючи діяльність пов`язану із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, звільняючись з посади спеціаліста Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, згідно п. п. «в» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», будучи суб`єктом на яку поширюється дія такого Закону, несвоєчасно без поважних причин 16 вересня 2019 року об 14:27 год. подала декларацію особи, яка припиняє діяльність, пов`язану з виконання функцій держави або місцевого самоврядування «перед звільненням» до Єдиного державного реєстру декларацій.

Таким чином представник управління стратегічних розслідувань в Донецькій області ДСР НП України вважав, що дії ОСОБА_1 кваліфікуються, як адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Датою вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, ОСОБА_1 у протоколі вказано 16 вересня 2019 року об 14-27 год., коли ОСОБА_2 за місцем свого проживання, АДРЕСА_1 , несвоєчасно подала декларацію особи, яка припиняє діяльність, пов`язану з виконання функцій держави або місцевого самоврядування «перед звільненням», яке було виявлено 25 березня 2020 року в момент складання такого протоколу № 145.

У судовому засіданні прокурор підтримав протокол № 145, складений 25 березня 2020 року відносно ОСОБА_1 , зазначивши, що у діях останньої мається склад правопорушення, передбачений ст. 172-6 ч. 1 КУпАП.

ОСОБА_1 у суді пояснила, що вона з 3 грудня 2018 року працювала на посаді спеціаліста в Лівобережному відділі державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, розташованого в м. Маріуполі по вул. Московській 7. Зазначала, що під час перебування на державній службі їй доводились до відома вимоги дотримання норм законодавства з питань запобігання корупції стосовно необхідності своєчасного надання щорічних декларацій до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або органів місцевого самоврядування. Вказувала, що 16 серпня 2019 року вона написала заяву на звільнення за власним бажанням для догляду за дитиною до досягнення 14-річного віку, після чого пішла у відпустку та до дня звільнення займалась питаннями пов`язаними із передачею документації, здачею своїх електронних ключів доступу до державних реєстрів. За наказом від 29 серпня 2019 року вона з 30 серпня 2019 року була звільнена з посади спеціаліста в Лівобережному відділі державної виконавчої служби міста Маріуполь. Про подачу декларації за типом «перед звільненням» вона на момент звільнення не знала та її про це до відома керівництво не ставило. Про необхідність подання такої декларації вона дізналась від керівництва в момент підписання нею ознайомлення із наказом про її звільнення, з яким її було ознайомлено лише на початку вересня 2019 року. Після того вона була вимушена робити собі електронний ключ із цифровим підписом у «Приватбанку», витребувати довідку про її доходи з бухгалтерії, що розташована була у м. Краматорськ. Тому вона, отримавши ключ та інформацію про свої доходи на момент звільнення, лише 16 вересня 2019 року мала змогу подати відповідну декларацію з необхідними відомостями за типом «перед звільненням» за відповідний період 2019 року. Вказувала суду, що умислу у неї свідомо ухилятись від виконання Закону України «Про запобігання корупції» не було. Просила не судити її суворо.

З матеріалів справи вбачається, що 16 вересня 2019 року на адресу НАЗК було направлено на виконання ст. 49 Закону України «Про запобігання корупції» повідомлення ГТУ юстиції у Донецькій області про те, що ОСОБА_1 не подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави, «перед звільненням» за період 2019 року, що не охоплений раніше поданими деклараціями.

З Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави, вбачається, що ОСОБА_1 16 вересня 2019 року об 14-27 год. успішно подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави.

Згідно із відповіддю від 24 лютого 2020 року Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) вбачається, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» від 9 жовтня 2019 року № 870 та наказу Міністерства юстиції України «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» від 9 жовтня 2019 року № 3173/5 Головне Територіальне Управління юстиції у Донецькій області ліквідовано як юридичну особу публічного права, а Східне управління визначено його правонаступником. В той же час ліквідаційною комісією ГТУ юстиції у Донецькій області особові справи його державних службовців на адресу Східного управління не передавались.

В той же час самою ОСОБА_1 представникам поліції була надала копія її заяви від 16 серпня 2019 року про звільнення з 30 серпня 2019 року, копія подання начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 16 серпня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 30 серпня 2019 року та наказ від 29 серпня 2019 року № 2772/1 про звільнення ОСОБА_1 з посади спеціаліста Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 30 серпня 2019 року за власним бажанням для догляду за дитиною до досягнення нею 14-річного віку з припиненням державної служби та з виплатою компенсації за невикористані відпустки.

Суд зазначає, що відповідальність за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП настає у разі несвоєчасного подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно до примітки до ст. 172-6 ч. 1 КУпАП суб`єктом правопорушень у цій статті є особи, які відповідно до ч. 1, 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язані подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

На підставі абз. 1 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» (станом на момент виникнення ознак правопорушення в діях ОСОБА_1 ) особи, зокрема, зазначені у п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Суд зазначає, що на підставі п. п. «в» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, уповноважені на виконання функцій держави, зокрема, державні службовці.

На підставі п. 5 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про запобігання корупції» НАЗК з метою виконання покладених на нього повноважень має право приймати з питань, що належать до його компетенції, обов`язкові для виконання нормативно-правові акти.

Так відповідно до пп. 2 п. 5 Розділу ІІ «Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», затвердженого Рішенням НАЗК від 10 червня 2016 року № 3 (станом на момент виникнення ознак правопорушення в діях ОСОБА_1 ), вбачається, що декларація суб`єкта декларування, визначеного в абз. 1 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», який припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подається не пізніше дня такого припинення. Якщо припинення зазначених функцій відбулося з ініціативи роботодавця, декларація подається не пізніше двадцяти робочих днів з дня, коли суб`єкт декларування дізнався чи повинен був дізнатися про таке припинення.

Таким чином суд встановив, що диспозиція ст. 172-6 ч. 1 КУпАП є бланкетною, бо відсилає до іншого нормативно-правового акту для встановлення несвоєчасності подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави, якою була за займаною посадою ОСОБА_1 перед її звільненням 30 серпня 2019 року.

При цьому на підставі пп. 2 п. 5 Розділу ІІ «Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», затвердженого Рішенням НАЗК від 10 червня 2016 року № 3 (в редакції наказу НАЗК від 12 грудня 2019 року, що набув чинності 28 грудня 2019 року), вказано, що суб`єкти декларування подають декларації за ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» з додержанням таких вимог: декларація перед звільненням - декларація, яка подається відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», - не пізніше 20 (двадцяти) робочих днів з дня припинення діяльності, зокрема, пов`язаної з виконанням функцій держави. Така декларація охоплює період, який не був охоплений деклараціями, раніше поданими суб`єктом декларування, та містить інформацію станом на останній день такого періоду. Останнім днем такого періоду є день припинення діяльності, пов`язаної, зокрема, з виконанням функцій держави.

Суд при цьому вказує, що за ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп/1997 принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави (Преамбула Конституції України), а виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (ч. 1 ст. 58 Конституції України).

За ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є, зокрема, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України.

Суд зазначає, що на підставі ст. 2 КУпАП законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. В той же час закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів.

Суд зазначає, що виявлені у діях ОСОБА_1 порушення законодавства, пов`язаного з корупцією, на теперішній час не є такими, починаючи з 28 грудня 2019 року, коли було внесено зміни наказом НАЗК від 12 грудня 2019 року до «Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», внаслідок чого було збільшено строк дня подання декларації через припинення діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави.

Суд при цьому враховує, що положення Конституції України, як Основного закону, є нормами прямої дії, за ст. 58 якого нормативно-правові акти мають зворотну дії в часі, коли скасовують відповідальність особи, а положення ст. 172-6 ч. 1 КУпАП є бланкетними, які відсилають до норм «Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», за якими ОСОБА_1 з 28 грудня 2019 року не підлягала відповідальності за ст. 172-6 ч. 1 КУпАП.

Тобто норми «Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» (в редакції з 28 грудня 2019 року) мають для ОСОБА_1 зворотню дію у часі, бо вони скасовують її відповідальність за ст. 172-6 ч. 1 КУпАП.

Оскільки виявлення факту правопорушення в діях ОСОБА_1 представниками Управління стратегічних розслідувань в Донецькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України сталось лише 25 березня 2020 року, то через скасування на той момент акта, який встановлював адміністративну відповідальність ОСОБА_1 , на підставі п. 6 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно неї підлягало закриттю.

Крім цього суд зазначає, що з суб`єктивної сторони вказане правопорушення характеризується умислом, тобто особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо допускала їх настання.

Якщо ж особа не усвідомлює суспільно небезпечний характер своїх дій чи бездіяльності, це може свідчити про її неосудність або про відсутність умислу при вчиненні правопорушення.

Таким чином, для притягнення особи до відповідальності за ст. 172-6 ч. 1 КУпАП має бути встановлено і доведено, що особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, знала про обов`язок подати декларацію, передбачену ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», про строк її подання, проте усвідомлено з будь-яких мотивів вирішила не подавати таку декларацію.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 10 вересня 2019 року по справі № 200/18903/17.

Також суд звертає увагу на п. 2 Листа від 22 травня 2017 року Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією», де вказано, що вирішуючи питання про притягнення осіб до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП, щодо порушення вимог фінансового контролю, яке полягало у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, слід враховувати: - об`єктивні ознаки складу цього адміністративного правопорушення, зокрема його об`єктивну сторону, яка має активну форму прояву та полягає у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації, тобто подання поза строком, визначеним законом; - а також на суб`єктивну сторону правопорушення, яка характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, оскільки вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Натомість, суд зауважує, що матеріали адміністративної справи про притягнення до відповідальності ОСОБА_1 не містять доказів наявності у діях останньої умислу на несвоєчасне подання декларації при її звільненні.

Так суд вказує, що представники Управління стратегічних розслідувань в Донецькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України не долучили до справи доказів того, що ОСОБА_1 знала про свій обов`язок подати декларацію, передбачену абз. 1 ч. 2 ст. 45 Закону «Про запобігання корупції» саме в день звільнення, або перед звільненням.

Отже матеріали справи не містять відомостей про те, що в день звільнення ОСОБА_1 була повідомлена державним органом, в якому вона працювала, про необхідність подання декларації при звільненні, або отримувала повідомлення від НАЗК про факт неподання нею декларації.

Так суд зазначає, що за ч. 3 ст. 49 Закону України «Про запобігання корупції», якщо за результатами контролю встановлено, що суб`єкт декларування не подав декларацію, НАЗК письмово повідомляє такого суб`єкта про факт неподання декларації, і суб`єкт декларування повинен протягом десяти днів з дня отримання такого повідомлення подати декларацію в порядку, визначеному ч. 1ст. 45 цього Закону.

Наведені доводи на думку суду свідчать про відсутнітсь умислу у діях ОСОБА_1 при поданні декларації "перед звільненням" поза межами передбаченого для цього строку, що у сукупності із кваліфікуючими ознаками правопорушення, передбаченого ст. 172-6 ч. 1 КУпАП, свідчать про поважність причин несвоєчасного подання декларації "перед звільненням" у ОСОБА_1 .

Суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово посилався на те, що провадження у справах про адміністративні правопорушення, за гарантіями може прирівнюватися з кримінальним для цілей застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 39 рішення «Лучанінова проти України» від 9 вересня 2011 року, заява № 16347/02, п. 1 резолютивної частини рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року, заява № 17888/12), обґрунтовуючи їх, зокрема, характером законодавчого положення, яке порушувалося (КУпАП), так і профілактичною та каральною метою стягнень, передбачених цим положенням.

Із врахуванням положень і тлумачень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу належного органу правосуддя.

За наведених обставин, враховуючи, що відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, встановлені судом обставини свідчать про недоведеність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. 221, 247, 280, 283, 284 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 172-6 ч. 1 КУпАП, відносно ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП закрити.

Постанова може бути оскаржена протягом 10 (десяти) днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя.

Суддя