ЄУН № 336/1559/20
пр. № 3/336/829/2020
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Дацюк О.І., при секретарі Брагіній І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 44-3 КУпАП ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає у АДРЕСА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

До Шевченківського районного суду м. Запоріжжя надійшли матеріали адміністративної справи з протоколом про адміністративне правопорушення, складеним щодо ОСОБА_1 за ст. 44-3 КУпАП.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, який складений 19.03.2020 року, 19.03.2020 року о 13.00 годині у м. Запоріжжя по вул. Магістральна, 84 ОСОБА_1 здійснювала торгівлю розливним пивом та горілкою, тим самим порушила Постанову КМУ № 211 від 17.03.2020 року пункт за, а саме не припинила роботу закладу та здійснювала прийом відвідувачів.

В судове засідання ОСОБА_1 не з?явилась, про місце та час розгляду справи сповіщена своєчасно в установленому порядку, причин неявки не повідомила.

Від захисника ОСОБА_1 адвоката Вишнякової І.О. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв?язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Незважаючи на ненадання захисником підтверджуючих документів про зайнятість в іншому судовому засіданні, суд не вбачає підстав вважати причини для неявки захисника до суду неповажними.

Оцінюючи можливість розгляду справи за неявки особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, суд виходить з наступного.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р., (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В).

ОСОБА_1 була сповіщена належним чином про місце та час розгляду справи, причин своєї неявки не сповістила та доказів на підтвердження їх поважності не надала, тож у суду немає підстав для відкладення розгляду справи, адже зайнятість захисника очевидно не може слугувати достатньо вагомою підставою неявки самої особи за викликом суду.

Отже судом справу розглянуто за відсутності ОСОБА_1 з урахуванням письмових заперечень та доказів, наданих її захисником.

Як вказує у запереченнях захисник адвокат Вишнякова І.О. ОСОБА_1 вину у скоєнні правопорушення не визнає, оскільки є найманим працівником ФОП ОСОБА_2 , яка у свою чергу здійснює господарську діяльність з роздрібної торгівлі продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. Оскільки роздрібна торгівля продуктами харчування Постановою № 211 не заборонена, а ОСОБА_1 окрім того не є особою, яка має повноваження щодо прийняття рішень з припинення діяльності магазину, захисник вказувала на відсутність в ідях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП.

В обґрунтування заперечень надано витяг з ЄДРФОП про реєстрацію ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця, копію трудового договору від 04.02.2020 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , копію наказу про прийняття на роботу та повідомлення про прийняття працівника на роботу.

При вирішенні питання про наявність чи відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення суд виходить з наступного.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право на справедливий і публічний розгляд справи.

Прецедентна практика ЄСПЛ, застосовуючи критерій суворості покарання за вчинення адміністративного правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, відносить адміністративні правопорушення до кримінально-правової сфери з усіма гарантіями статті 6 Конвенції.

Разом з цим, і інші адміністративні правопорушення можуть підпадати під сферу дії кримінально-правового аспекту статті 6 Конвенції.

ЄСПЛ, вирішуючи питання застосування ст. 6 Конвенції не ставить в залежність виведення з під юрисдикції кримінальних судів певних видів правопорушень віднесених до юрисдикції інших органів, посадових осіб.

Отже у справах про адміністративні правопорушення, на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, особа, щодо якої розглядається справа та потерпілий, додатково користуються гарантіями ст.6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів). Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно із пунктом 4 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: … юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64).

У відповідності до п. 4.1 вказаного Рішення, Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Проніна проти України" (Заява N 63566/00) від 18 липня 2006 року, у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» за заявою № 4909/04 від 10 лютого 2010 року нагадав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Тож згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Статтею 44-3 КУпАП передбачено відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Аналізуючи сутність правопорушення, яка зазначене у протоколі, суд враховує, що в проколі не зазначено де саме, в якому саме закладі, на думку автора протоколу, працювала ОСОБА_1 .

При цьому суд звертає увагу на те, що постанови Кабінету Міністрів № 211 від 17.03.2020 року, про порушення якої йдеться мова у протоколі про адміністративне правопорушення, не існує, а у протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено порушення якого саме пункту Постанови Кабінету міністрів України № 211 від 11.03.2020 року висувається ОСОБА_1 .

Підпунктом 3 пункту 2 Постанови кабінету міністрів України № 211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби НОМЕР_1 , спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в редакції, яка діяла на день складення протоколу, заборонено з 00 год. 01 хв. 17 березня 2020 р. до 3 квітня 2020 р. роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення, крім роздрібної торгівлі продуктами харчування, пальним, засобами гігієни, лікарськими засобами та виробами медичного призначення, засобами зв`язку, провадження банківської та страхової діяльності, а також торговельної діяльності і діяльності з надання послуг з громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту.

Враховуючи, що в протоколі не вказано що собою представляє заклад, де працювала ОСОБА_1 , не має відомостей про те, що у цьому закладі здійснюється прийом відвідувачів, а не лише роздрібна торгівля продуктами харчування, тож суд не вбачає підстав відносити його до закладу громадського харчування або розважальної діяльності, а відтак, дія підпункту 3 пункту 2 Постанови Кабінету міністрів України № 211, про порушення якого вказано у протоколі, на нього не розповсюджується.

Цим саме пунктом передбачені виключення із заборони, а саме заборона не розповсюджується на заклади роздрібної торгівлі продуктами харчування.

Статтею 18 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" в редакції, яка діяла на момент складання протоколу, вказано, що права та обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності у сфері захисту населення від інфекційних хвороб щодо забезпечення населення доброякісними, безпечними для здоров`я харчовими продуктами, продовольчою сировиною та питною водою, запобігання забрудненню збудниками інфекційних хвороб відкритих водойм і ґрунту, утримання в належному санітарному стані територій населених пунктів, місць масового відпочинку населення, рекреаційних зон тощо визначені законодавством.

Юридичні особи незалежно від форм власності та громадяни забезпечують проведення профілактичних дезінфекційних заходів у жилих, виробничих та інших приміщеннях (будівлях) і на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи надані в користування, здійснюють інші заходи з метою недопущення розмноження гризунів і комах у приміщеннях (будівлях) і на земельних ділянках.

Власники, а також керівники та інші посадові особи підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності зобов`язані в межах своїх повноважень сприяти медичним працівникам у здійсненні заходів щодо захисту населення від інфекційних хвороб.

Статтею 128 ГК України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення.

Громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність:

безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється;

із залученням або без залучення найманої праці;

самостійно або спільно з іншими особами.

Громадянин здійснює управління заснованим ним приватним підприємством безпосередньо або через керівника, який наймається за контрактом. У разі здійснення підприємницької діяльності спільно з іншими громадянами або юридичними особами громадянин має права та обов`язки відповідно засновника та/або учасника господарського товариства, члена кооперативу тощо, або права і обов`язки, визначені укладеним за його участі договором про спільну діяльність без створення юридичної особи.

Громадянин-підприємець здійснює свою діяльність на засадах свободи підприємництва та відповідно до принципів, передбачених у статті 44 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, виключно повноважний керівник суб`єкта господарської діяльності, а у разі здійснення господарської діяльності фізичною особою-підприємцем вправі прийняти рішення про припинення роботи.

Такими повноваженнями очевидно не наділені наймані працівники, які не виконують адміністративних функцій.

Підсумовуючи вищевикладене, оскільки судом справа розглядається в межах обставин, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення, та на підставі наявних у справі доказів, оскільки ОСОБА_1 не наділена повноваження прийняття рішень щодо припинення роботи суб`єкта господарювання, а в матеріалах справи не міститься доказів того, що в закладі, де вона працює, здійснюється саме прийом відвідувачів, а не роздрібна торгівля продуктами харчування, в протоколі про адміністративне правопорушення зазначено про порушення вимог нормативно-правової акту, якого не існує, суд не вбачає події адміністративного правопорушення, а також і складу правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП, в діях ОСОБА_1 , що, відповідно до ст. 247 п. 1 КУпАП, є підставою для закриття провадження у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 247 п. 1 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 44-3 КУпАП закрити за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

Суддя О.І. Дацюк