ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1704/20Головуючий у 1-й інстанції Коротич І.А.
Провадження № 33/817/436/20 Доповідач - Лекан І.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2020 р. Суддя Тернопільського апеляційного суду Лекан І.Є.

з участю: ОСОБА_1 , адвоката Сідорової І.А., адвоката Остапчука П.І., ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Тернополі справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Кременецького районного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2020 року,-

встановила:

Постановою Кременецького районного суду Тернопільскої області від 02 жовтня 2020 року провадження в адміністративній справі про адміністративне правопопорушення щодо ОСОБА_2 за ч.1 ст.173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 31 серпня 2020 року ОСОБА_2 30 серпня 2020 року о 13 годині 30 хвилин, перебуваючи по АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство відносно дружини ОСОБА_1 , а саме - умисні дії психологічного характеру, що полягали у проникненні у житло останньої без її згоди, виражання нецензурною та образливою лайкою, особистій образі, чим міг спричинити шкоду психологічному здоров`ю потерпілої, тобто скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті ст.173-2 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Кременецького районного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2020 року та притягнути до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 у зв`язку із наявністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не вжив належних заходів для всебічного, повного розгляду справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого прийняв незаконне та необґрунтоване рішення у справі.

Посилається на те, що суд безпідставно відхилив подані нею клопотання щодо дослідження доказів та допиту свідків, в той же час задовольнив клопотання ОСОБА_2 про допит свідка його матері ОСОБА_3 , чим допустив упередженість та неповноту під час судового розгляду.

Стверджує, що суд першої інстанції не врахував розбіжностей у поясненнях ОСОБА_2 та його матері ОСОБА_3 , яка вказала, що її син зайшов у квартиру ОСОБА_1 , залишив там продукти та одразу вийшов.

Посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, як доказ у справі на підтвердження вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення протокол про адміністративне правопорушення від 31 серпня 2020 року та не відобразив у постанові її пояснення як свідка.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши ОСОБА_1 , адвоката Сідорову І.А., які підтримали подану апеляційну скаргу, просять її задовольнити, пояснення ОСОБА_2 , адвоката Остапчука П.І., які заперечили апеляційну скаргу, вважають постанову суду законною та обґрунтованою, просять її залишити без змін, приходжу до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно з вимогами ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення передбачена відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Висновки суду першої інстанції про недоведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні домашнього насильства психологічного характеру щодо своєї дружини ОСОБА_1 за обставин, встановлених у постанові суду, є обґрунтованими та відповідають фактичним обставинам справи.

Так, в протоколі про адміністративне правопорушення від 31 серпня 2020 року серії АПР18 №716644 зазначено, що ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство відносно дружини ОСОБА_2 , а саме - умисні дії психологічного характеру, що полягали у проникненні у житло останньої без її згоди, виражався нецензурною та образливою лайкою, особистій образі, чим міг спричинити шкоду психологічному здоров`ю потерпілої.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що викладені у протоколі обставини, не підтверджуються належними та допустимими доказами, які наявні в матеріалах справи.

Зокрема, в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_1 пояснила, що вона з дитиною проживає за адресою: АДРЕСА_2 . 30 серпня 2020 року в обідню пору доби до неї до будинку приїхав машиною її чоловік ОСОБА_2 разом зі своєю матір`ю. Вказала, що дозвіл на побачення з дитиною вона не давала, тому була проти побачення батька з дитиною, оскільки в цей час вкладає дитину спати. Пояснила, що не дозволяла чоловіку заходити у квартиру, але він все ж зайшов за нею та почав ображати її нецензурними словами. Перебуваючи у кімнаті ходив взутим по ліжку та ногами наступав на її тіло.

Як пояснив в суді першої інстанції ОСОБА_2 , 30 серпня 2020 року в обідню пору він разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 приїхали машиною до будинку ОСОБА_1 , щоб побачитися зі своєю дочкою ОСОБА_4 , 2017 року народження, яка проживає разом із матір`ю. Коли вийшли з машини, то дочка кинулась йому на руки. Дружина побачила це, забрала дитину від нього та побігла в квартиру. Вказав, що заборони заходити в квартиру від ОСОБА_1 не було, тому він взяв привезені продукти і гостинці для дитини та заніс у квартиру. Вже після того дружина сказала, що викликає поліцію і він одразу пішов. Ствердив, що дружину не ображав та не висловлювався в її адресу нецензурними словами.

Таким чином, в матеріалах справи наявні протилежні пояснення сторін конфлікту, які є взаємовиключаючими.

Пояснення, надані у судовому засіданні матір`ю ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , які є аналогічними поясненням ОСОБА_2 , слід оцінити критично, оскільки такий свідок як мати, є зацікавленою особою, що викликає сумніви у її правдивості.

Відповідно до електронного рапорту, який долучений до матеріалів справи вбачається, що 30 серпня 2020 року близько 13 год. 50 хв. працівники поліції отримали повідомлення від ОСОБА_1 про те, що її чоловік ОСОБА_2 без її дозволу зайшов у квартиру, вчинив словесну суперечку, під час якої висловлювався нецензурними словами.

Аналогічні обставини викладені в заяві ОСОБА_1 адресованої у відділ поліції.

Зазначений рапорт містить повідомлення про виклик на правопорушення, однак в ньому та в заяві ОСОБА_1 відсутні будь-які дані про вчинення вміненого ОСОБА_2 правопорушення.

Не заслуговує на увагу досліджений в суді апеляційної інстанції аудіозапис повідомлення на спеціальну лінію "102", відповідно якого ОСОБА_1 повідомляла поліцію, що її чоловік ОСОБА_2 без її дозволу зайшов у квартиру, вчинив словесну суперечку, висловлювався нецензурними словами, при цьому, чути крики дитини, будь-яких нецензурних висловлювань звукозапис не містить, тому не є доказом винуватості ОСОБА_2 .

Переписка між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у мережі Viber, що зафіксована на відповідних скріншотах телефону марки XIOMI та належить ОСОБА_1 не може братися до уваги, оскільки не підтверджує обставин вміненого ОСОБА_2 правопорушення.

Допитана як свідок ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції пояснила, що чула, як в цей день сварилися ОСОБА_1 , яка є її онукою з ОСОБА_2 своїм чоловіком, проте, будь-яких нецензурних висловлювань не пригадує, щоб вони говорили.

Інших доказів, які б підтверджували факт вчинення ОСОБА_2 щодо дружини домашнього насильства психологічного характеру в матеріалах справи - немає.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а також іншими документами.

Таким чином, за відсутності доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, окрім пояснень ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні домашнього насильства психологічного характеру щодо дружини ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, постанова суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, підстав для притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП немає.

На підставі наведеного, керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Кременецького районного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_2 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.