НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

30 жовтня 2020 року Справа № 322/836/20 (Провадження № 3/322/372/20)

Суддя Новомиколаївського районного суду Запорізької області Губанов Р.О., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , її представника адвоката Котова О.С., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла до суду 02.09.2020 з Новомиколаївського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області, за ст.44-3 КУпАП щодо

ОСОБА_1 , громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є пенсіонеркою, проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

встановив:

згідно з протоколом серії ВАБ 283706 від 19.08.2020. ОСОБА_1 будучі особою, що поміщена на карантин, 19.08.2020 о 11:02 год. покинула межі місця самоізоляції, а саме будинок АДРЕСА_1 , чим порушила п.п.3 п.10 постанови КМУ № 641 від 22.07.2020 (далі по тексту постанова КМУ), чим вчинила правопорушення, передбачене ст.44-3 КУпАП.

Вирішуючи питання про наявність підстав для притягнення особи до адміністративної відповідальності, суд виходить з такого.

Положеннями ст.256 КУпАП передбачено, що у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі; протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами; у разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання; при складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

В протоколі зазначено про те, що ОСОБА_1 будучі особою, що поміщена на карантин, 19.08.2020 о 11:02 год. покинула межі місця самоізоляції.

Разом з цим в протоколі не зазначені підстави поміщення ОСОБА_1 на самоізоляцію, а також місце перебування ОСОБА_1 у вказаний в протоколі час.

Адміністративна відповідальність за ст.44-3 КУпАП настає у разі порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Диспозиція вказаної норми є бланкетною, тобто такою, що відсилає до норм іншого нормативно-правового акта, тому, формулюючи суть адміністративного правопорушення, вказівка на конкретний нормативно-правовий акт, яким встановлюються відповідні правила та якого не дотрималась особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, є обов`язковою.

Положенням ст.1 вказаного закону серед інших термінів визначено термін самоізоляція - перебування особи, стосовно якої є обґрунтовані підстави щодо ризику інфікування або поширення нею інфекційної хвороби, у визначеному нею місці (приміщенні) з метою дотримання протиепідемічних заходів на основі зобов`язання особи.

Відповідно до ст.29 Закону карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. У рішенні про встановлення карантину, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів.

Згідно з ст.31 Закону самоізоляції підлягають особи, які підпадають під критерії, визначені в рішенні про встановлення карантину.

Відповідно до п.п.3 п.10 постанови КМУ № 641 від 22.07.2020, на території України на період дії карантину забороняється самовільно залишати місця самоізоляції, обсервації.

Згідно з п.20 вказаної постанови самоізоляції підлягають:

1) особи, які мали контакт з пацієнтом з підтвердженим випадком COVID-19, крім осіб, які під час виконання службових обов`язків використовували засоби індивідуального захисту відповідно до рекомендацій щодо їх застосування;

2) особи з підозрою на інфікування або з підтвердженим діагнозом COVID-19 в легкій формі за умови, що особа не потребує госпіталізації;

3) особи, що перетинають державний кордон та прибули з держави або є громадянинами (підданими) держав із значним поширенням COVID-19.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (абз.1 ст.251 КУпАП).

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП (абз.2 ст.251 КУпАП).

На підтвердження обставин вказаних у протоколі Новомиколаївським ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області надані рапорт інспектора ювенальної превенції (а.с.4) , письмове пояснення ОСОБА_2 (а.с.7) , копія листа ДУ Запорізький ОЛЦ МОЗ України» про осіб, які були в контакті з хворою на короновірусну хворобу людиною (а.с.8), інформована згода особи на проведення протиепідемічних та/або профілактичних заходів (а.с.9, далі по тексту інформована згода), відеозапис. Решта матеріалів не містить жодних фактичних даних, на основі яких у визначеному законом порядку можливо встановити наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

Зі змісту протоколу і доданих доказів випливало, що ОСОБА_1 19.08.2020 була на самоізоляції, як особа, яка мала контакт з пацієнтом з підтвердженим випадком COVID-19, хоча пряма вказівка про це у протоколі відсутня.

Разом з тим, матеріали справи не мають відомостей з якою саме, особою контактувала ОСОБА_1 .

Незважаючи на цю обставину, під час розгляду справи ОСОБА_1 визнала, що вона дійсно контактувала з людиною яка мала підтверджений випадок COVID-19, а саме зі своїм онуком. Отже ОСОБА_1 формально могла бути визнана суб`єктом, який мав знаходитись на самоізоляції.

Також ОСОБА_1 зазначила, що вона мешкає в смт. Новомиколаївка, а її донька і онук мешкають окремо від неї, в м. Запоріжжі. Пояснила, що після того як діагноз онука підтвердився вона одразу здала відповідні аналізи, і як свідома людина знаходилась на самоізоляції. Оскільки вона є особою пенсійного віку, мешкає сама, вона покидала місце проживання виключно для придбання продуктів харчування і ліків, що на її думку дозволялось положенням п.34 постанови КМУ № 641 від 22.07.2020.

ОСОБА_1 під час розгляду справи долучені копії результатів аналізів від 18.08.2020 і 31.08.2020 відповідно до яких, показника короновірусу у неї не виявлено.

При цьому ОСОБА_1 заперечувала підписання нею інформованої згоди.

Хоча при візуальному огляді доказів, дійсно можна припустити, що підписи ОСОБА_1 , які стоять в протоколі (а.с.1), у посвідченні водія (а.с.10) і у паспорті громадянина України (який був оглянутий суддею в судовому засіданні) відрізняються від тих, які стоять в графах інформованої згоди від імені ОСОБА_1 , підстави визнавати інформовану згоду недопустимим доказом через вказані обставини у судді не має, оскільки суддя не є експертом або ж спеціалістом почеркознавцем, клопотань же про призначення і проведення відповідної експертизи заявлено не було.

Разом з тим, на переконання судді, для правильного вирішення справи факт підписання чи не підписання вказаної інформованої згоди ОСОБА_1 не має вирішального значення.

Європейським судом у процесі тлумачення положень конвенції створено автономне поняття «Якість закону». У справі «Корецький та інші проти України», зокрема, в пп.4647 рішення ЄСПЛ дійшов такого висновку: навіть припускаючи, що положення закону було правильно розтлумачене судами та втручання базувалося на формальній підставі, закріпленій у національному законодавстві, Суд нагадує, що вислів «передбачений законом» у п.2 ст.11 конвенції не тільки вимагає, аби дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, а й також містить вимогу щодо якості закону.

Відповідно до позиції ЄСПЛ закон має бути доступний для конкретної особи і сформульований достатньо чітко для того, щоб вона могла передбачити в розумних межах, виходячи з обставин справи, ті наслідки, які може спричинити дія. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права - одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих конвенцією.

Відповідно до ч.1. ст.2 Протокол №4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Це право також закріплено ст.33 Конституції України.

Вказане право особи не є абсолютним і може бути обмежено у передбачених законом випадках, зокрема Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Зі змісту положень загаданого закону, крізь призму постанови КМУ можна зробити висновок, що обмеження на особу, яка контактувала з хворим на короновірус, покладаються через існування потенційного ризику інфікування або поширення цією особою інфекційної хвороби. Однак цей ризик нівелюється і фактично перестає існувати, при умові, що ця особа не має короновірусу, навіть якщо до цього вона контактувала із хворою особою. Позбавлення ж особи її законних прав через формальні підстави суперечитиме положенням, як конституції України, так і міжнародному договору. До того ж в інформованій згоді, заборони і обмеження, положення щодо позбавлення певних прав особи, викладені не конкретно, а в загальних рисах, посилання на постанову КМУ взагалі відсутнє, не мітиться жодних обставин (зокрема і тих, які передбачені постановою КМУ), за яких перебування особи поза межами місця самоізоляції визнається легітимним, випадки коли особі дозволяється відвідування місць торгівлі продуктами харчування, засобами гігієни, лікарських засобів тощо. Відмова особи від своїх прав у такий спосіб (підписання такого роду інформованої згоди), на переконання судді є нікчемною.

Відповідно до ст.1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, встановленого порядку, зміцнення законності, запобігання правопорушення, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституціїі законів України, поваги до прав, честі та гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Виходячи з принципу верховенства права конституційна презумпція невинуватості особи поширюється і на обвинувачення її у вчиненні адміністративного правопорушення.

ЄСПЛ у справі «AllenetdeRibemont v. France» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

З огляду на вказане, суддя доходить висновку, що провадження у справі щодо ОСОБА_1 за ст.44-3 КУпАП підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Керуючись п.1 ч.1 ст.247 ст.ст.283-285, 289, 294 КУпАП, суддя

постановив:

закрити провадження в справі про адміністративні правопорушення, щодо ОСОБА_1 , на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.44-3 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Новомиколаївський районний суд Запорізької області, шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Постанова може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Новомиколаївський районний суд Запорізької області, шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя Р.О. Губанов