Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 33/4809/190/20 Головуючий у суді І-ї інстанції Мирошниченко Д. В.
Категорія - 172-6 Доповідач у суді ІІ-ї інстанції Олексієнко І. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2020 року. м. Кропивницький

Кропивницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Олексієнко І.С.,

із секретарем Верещагіною В.В.

за участю прокурора Зінов`єва М.В., особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисників Біденка О.С. та Суліменко Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницький справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Біденка О.С. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 28.04.2020 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Олександрівка Кіровоградської області, українця, громадянина України, який проходить військову службу у ВЧ А0981, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним за ст.172-6 ч.1 КУпАП, а провадження закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 28.04.2020 року ОСОБА_1 визнано винним за те, що він будучи суб`єктом декларування, визначеним п.п. «д» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» (далі Закон) перебуваючи на посаді молодшого інспектора відділу нагляду безпеки Державної установи «Олександрівський виправний центр (№ 104)», у період часу з 00 год. 00 хв. 01.01.2018 до 01.04.2018 у порушення вимог ч. 1 ст. 45 Закону, несвоєчасно подав без поважних причин декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017, а саме: 20.04.2018 о 11 год. 46 хв., чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

У поданій апеляційній скарзі захисник Біденко О.С. в інтересах ОСОБА_1 не погоджуючись з рішенням суду, оскаржує його з мотивів необґрунтованості та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. Просить скасувати постанову суду першої інстанції, а провадження у справі закрити з підстав, передбачених ст.247 КУпАП. Зазначає, що при дослідженні матеріалів справи взагалі невідомим є той факт, яка дата є моментом виявлення адміністративного правопорушення. Крім того, у поясненні ОСОБА_1 відсутня дата надання такого пояснення, а у графах «освіта, місце проживання, місце роботи, судимість, телефон» відсутня будь-яка інформація. Також вказує, що під час судового засідання, свідок, а саме колишній начальник ДУ «Олександрійський виправний центр (№ 104) ОСОБА_2 , повідомив що ситуація по ОСОБА_1 йому була відома, дане питання розглядалося на нараді та було вирішено надати допомогу ОСОБА_1 з відправленням декларації. Працівники установи, які допомагали ОСОБА_1 неодноразово намагалися відправити декларацію, але у зв`язку з технічними причинами не підвладними ОСОБА_1 , про що свідчить електронне листування з НАЗК, декларація не була відправлена вчасно. Таким чином в даній справі відсутня суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, висновки захисників Біденка О.С. та ОСОБА_3 , які просили задовольнити подану апеляційну скаргу, доводи прокурора щодо законності судового рішення, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі та в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Однак, зазначені вимоги закону судом першої інстанції не дотримані в повному обсязі, та без повного дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, що призвело до ухвалення передчасного рішення, з таких підстав.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП доведена та підтверджується: протоколом № 10/19 про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією від 18.12.2019 (а.с. 1-6); рапортом оперуповноваженого УСР в Кіровоградській області ДСР НП України старшого лейтенанта поліції С. Чабана (а.с. 7-8); наказом № 14/ОС-17 від 06.02.2017 (а.с. 27-29); наказом № 91/ОС-18 від 19.11.2018 (а.с. 30); відомостями з Єдиного державного реєстру декларацій, згідно яких декларація за 2017 ОСОБА_1 , як суб`єктом декларування, опублікована (подана) шляхом заповнення відповідної форми на веб-ресурсі https://public.nazk.gov.ua 20.04.2018 о 11 год. 46 хв. (а.с. 20-26).

Однак апеляційний суд не може погодитись з висновком суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення та ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Згідно ч.1 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Частина 1 ст. 172-6 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави.

Статтею 9 КУпАП, визначено, що адміністративне правопорушення визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, визначається лише умисною формою вини, тобто коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків (ст. 10 КУпАП.)

При цьому діяння, передбачені ст. 172-6 КУпАП, є діяннями з формальним складом, які можуть бути вчинені тільки умисно.

Вирішуючи питання про наявність в діях конкретної особи складу адміністративного правопорушення, крім іншого, необхідно враховувати наявність суб`єктивної сторони даного правопорушення.

Суб`єктивна сторона правопорушень, пов`язаних з корупцією, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Умисною є форма вини, яка характеризується тим, що особа усвідомлює суспільну небезпечність свого діяння, передбачає можливість настання негативних наслідків та бажає настання таких наслідків (прямий умисел), або байдуже ставиться до їх настання чи свідомо допускає їх настання (непрямий умисел).

Необережна форма вини характеризується тим, що особа не усвідомлює суспільну небезпечність свого діяння, не передбачає можливість настання негативних наслідків, хоча могла і повинна була усвідомлювати та передбачати - недбалість, або коли особа усвідомлює суспільну небезпечність свого діяння, передбачає можливість настання негативних наслідків, але легковажно розраховує на ненастання таких наслідків - самовпевненість.

Отже, для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.172-6 КУпАП, суд мав отримати докази того, що останній усвідомлював суспільну небезпечність у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації, передбачав можливість настання негативних наслідків - неможливості здійснення фінансового контролю з боку держави, та бажав настання таких наслідків (прямий умисел), або байдуже ставився до їх настання чи свідомо допускав їх настання.

З врахуванням положень ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», сутність порушення фінансового контролю полягає в тому, що особа, яка за законом зобов`язана задекларувати свої доходи, своєчасно подати декларацію та повідомити про суттєві зміни у майновому стані, прагне уникнути цього і таким чином досягти певної мети. А тому орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення, повинен довести наявність в діях особи умислу на несвоєчасне подання декларації.

Як вбачається з матеріалів справи, молодший інспектор відділу нагляду і безпеки Державної установи «Олександрівський виправний центр (№104)» ОСОБА_1 подав декларацію (щорічну) за 2017 рік - 20 квітня 2018 року (а. с. 20).

В поясненнях до протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 зазначив, що вчасно не подав декларацію за 2017 рік у зв`язку із некоректною роботою сайту НАЗК, а саме виникала помилка активного користувача, не існує такого електронного адресу (а. с. 9-10).

Допитаний в апеляційній інстанції ОСОБА_1 пояснив, що у 2015 році він був прийнятий на посаду молодшого інспектора ДУ «Олександрівський виправний центр №104». За два місяці до подачі декларації керівництво установи повідомили його про те, що за минулий рік необхідно подати декларації до 01.04.2018. Попередні декларації він подавав у паперовому вигляді. У 2018 році за три місяці до подачі електронної декларації, він створив в Приватбанку електронний ключ та з використанням ключа намагався зайти на сайт Національного агентства з питань запобігання корупції (НАЗК) для подачі електронної декларації. Однак, у нього не вийшло та він звернувся у службу підтримки НАЗК. Вони йому направили ще разінформацію про зміну контактних даних електронної адреси та він знову намагався зайти на сайт НАЗК, але зайти не вдалося. Потім він звернувся до Приватбанку та отримав вже третій електронний ключ. Проте, на вебсторінку, щоб подати декларацію, він знову не зміг зайти, і тоді він звернувся повторно до служби підтримки НАЗК та за їх посиланням 20.04.2018 року подав електронну декларацію. Зазначав, що він неодноразово звертався до керівника установи з тим, що він має трудності з подачею електронної декларації. Крім того, він подавав рапорт, що він не має технічної можливості подати вчасно електронну декларацію. В грудні 2019 року було виявлено адміністративне правопорушення і працівникам Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України він надавав з цього приводу пояснення. При цьому, він говорив, що не мав технічної можливості подати своєчасно декларацію. Пояснення власноручно він не писав, однак підписав, оскільки його працівники поліції погрожували та змусили підписати. Вказав, що відомості про доходи за 2017 рік він отримав ще у лютому місяці, при цьому умислу не своєчасно подати декларації у нього не було. Які будуть наслідки не своєчасного подання електронної декларації, він не знав. До того ж, не в одного нього в установі, де він працює, були труднощі з подачею декларації.

Суд першої інстанції належної оцінки даним обставинам не надав, лише зазначивши, що доказів наявності обставин, які б перешкоджали ОСОБА_1 вчасно подати декларацію в матеріалах справи відсутні, не надав належного аналізу зібраним по справі доказам і прийшов до передчасного висновку про те, що дії ОСОБА_1 з суб`єктивної сторони характеризуються прямим умислом, а тому і підпадають під ознаки ч.2 ст.172-6 КУпАП.

Проте відповідно до п.2 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення доведеності вини особи, яка притягається до відповідальності. Це означає, що не ОСОБА_1 мав доводити даний факт, а орган чи посадова особа, яка складала щодо неї протокол про адміністративне правопорушення і збирала відповідні матеріали на його підтвердження, повинна була надати докази на спростування такого заперечення.

За правилами статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» електронна декларація подається у чотирьох випадках: у випадку участі у конкурсному відборі на відповідну посаду; щорічно у період перебування на посаді; після звільнення з посади, а також при звільненні з неї.

Оцінюючи викладені вище обставини, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про формальне порушення ОСОБА_1 строків подання щорічної декларації, оскільки вони не були наслідком його умислу на ухилення від подачі декларації.

Обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 вживав розумних заходів для того, щоб вчасно подати декларацію.

Згідно матеріалів адміністративної справи ОСОБА_1 неодноразово з`єднувався з офіційним сайтом НАЗК.

Відповідно до наявних у справі скріншотів ОСОБА_1 , починаючи з 19.03.2018 по 18.04.2018 намагався увійти на сайт НАЗК, але у доступі до сайту було відмовлено: «Помилка. Активного користувача з такою електронною адресою не існує» (а.с.11-17).

На підтвердження цього в матеріалах справи наявний запит на зміну ЕЦП у Єдиному державному реєстрі декларацій, який надісланий ОСОБА_1 26.03.2018 року.

29.03.2018 він отримав відповідь про те, що його заявка на зміну ЕЦП успішно прийнята та буде розглянута протягом одного робочого дня.

Після отримання електронного цифрового підпису ОСОБА_1 намагався подати декларацію, однак, у нього не вийшло та він знову звернувся у службу підтримки НАЗК 02.04.2018, 10.04.2018 та 18.04.2018.

18.04.2018 на електронну адресу ОСОБА_1 надійшло повідомлення про те, що поштову скриньку змінено з алгоритмом подальших дій.

Після чого ОСОБА_1 18.04.2018, зареєструвавши нову електронну скриньку та отримавши новий ЕЦП 19.04.2018, вже 20.04.2018 подав декларацію.

Таким чином, ОСОБА_1 вживав всіх заходів щодо вчасного подання декларації, тим самим неодноразово звертаючись до НАЗК про зміну контактних даних електронної адреси, а саме 19.03.2018, 26.03.2018, 02.04.2018, 10.04.2018 та 18.04.2018, що підтверджується скріншотами про направлення ОСОБА_1 повідомлень до НАЗК.

Оцінюючи викладені вище обставини, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про формальне порушення ОСОБА_1 строків подання декларації особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік, оскільки вони не були наслідком його умислу на ухилення від подачі декларації. Обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 дійсно вживав розумних заходів для того, щоб вчасно подати декларацію.

На це вказують і його власні пояснення, що також є доказом, надані в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, які не були спростовані будь-якими іншими доказами під час розгляду справи про адміністративні правопорушення, що свідчить про відсутність у ОСОБА_1 будь-якого бажання настання шкідливих наслідків або свідомого допущення настання цих наслідків.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку не лише про недоведеність вини ОСОБА_1 у невчасному поданні декларації, а й про те, що відсутність його вини підтверджується матеріалами справи про адміністративне правопорушення.

Крім мого, при дослідженні матеріалів справи в судовому засіданні встановлено, що а ні у протоколі про адміністративне правопорушення, а ні прокурором у судовому засіданні не наведено обґрунтувань та доказів на підтвердження суб`єктивної сторони даного правопорушення. Тобто, не встановлені і не доведені вина у формі умислу, мотив (корисливий, особиста зацікавленість, неправильно зрозумілі інтереси служби, тощо).

Таким чином, надані ОСОБА_1 докази в сукупності спростовують висновок про наявність в його діях умислу на несвоєчасне подання декларації.

Вирішуючи питання щодо належності, допустимості та достатності доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема позицію суду у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».

Отже, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність у ОСОБА_1 умислу на вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.176-2 КУпАП, оскільки ні матеріалами справи, ні прокурором у судовому засіданні не наведено обґрунтувань та доказів на підтвердження суб`єктивної сторони даного правопорушення в діях ОСОБА_1 , не встановлені вина у формі умислу, мотив (корисливий, особиста зацікавленість, неправильно зрозумілі інтереси служби, тощо) та мета інкримінованого йому правопорушення.

Таким чином, оскільки в діях ОСОБА_1 вбачається несвоєчасне подання декларації, але з причин, що не залежали від його волі, суд приходить до висновку про відсутність в діях останнього суб`єктивної сторони, а відповідно і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП.

Обов`язку суб`єкта декларування своєчасно подати декларацію кореспондує обов`язок держави в особі уповноважених нею органів забезпечити суб`єкту декларування безперешкодне подання декларації до 1 квітня за минулий рік.

Посилання суду першої інстанції у постанові на те, що ОСОБА_1 мав достатньо часу (з 1 січня 2018 року до 19 березня 2018 року) для подання декларації, не є підставою для відмови в задоволенні скарги, так як кінцевою датою подання декларації за минулий рік є 1 квітня поточного року, дії щодо подання декларації ОСОБА_1 почав вчиняти вчасно, але не здійснив це з незалежних від нього вищевказаних причин.

Згідно зі ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори», від 22.12.1993 року, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, від 04.11.1950 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин відсутності складу адміністративного правопорушення.

Отже, апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 несвоєчасно подав щорічну декларацію за 2017 рік саме з поважних причин.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин, зокрема, відсутності складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника Біденко О.С. в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 28.04.2020 року щодо ОСОБА_1 скасувати.

Провадження у справі закрити за підставою, передбаченою п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП - у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Кропивницького

апеляційного суду І.С. Олексієнко