Номер провадження: 33/813/113/20
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Котелевський Р. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Котелевського Р.І.

за участю:

секретарів судового засідання: Стоянової Л.І., Альбрехта І.С.

захисника Далбуз М.Г.

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 24.10.2019 року, -

встановив:

оскаржуваною постановою судді районного суду,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає: АДРЕСА_1 ,

визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Відповідно до оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 визнаний винним за те, що він, 17.09.2019 року, о 03 год. 05 хв., у м. Одеса, вул. Пантейлемонівська, 60, керував транспортним засобом «Mitsubishi Pajero Sport»» державний номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: порушення координації руху, запах алкоголю з порожнини рота. Від огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків.

Не погоджуючись з оскаржуваною постановою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд дав не вірну оцінку доказам по справі, а саме не врахував, що він не керував автомобілем, а в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення. Апелянт просить скасувати постанову судді районного суду та постановити нову, якою закрити провадження по справі в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його захисника Далбуз М.Г., які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; допитавши в якості свідків працівників поліції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; вивчивши матеріали адміністративної справи та долучені до справи докази; перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з положеннями ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, але не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283,284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ст.ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, допитавши ОСОБА_1 та свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , апеляційний суд приходить до висновку про слушність доводів апеляційної скарги та вважає постанову судді районного суду необґрунтованою, оскільки вона постановлена з недотриманням вимог діючого КУпАП, за результатами неповного дослідження доказів та без врахування положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини.

Так, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997 року; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997 року.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право на справедливий і публічний розгляд справи.

Прецедентна практика ЄСПЛ, застосовуючи критерій суворості покарання за вчинення адміністративного правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, відносить адміністративні правопорушення до кримінально-правової сфери з усіма гарантіями статті 6 Конвенції.

Разом з цим, і інші адміністративні правопорушення можуть підпадати під сферу дії кримінально-правового аспекту статті 6 Конвенції. Зокрема це порушення правил дорожнього руху (позбавлення права управління - Рішення ЄСПЛ «Лутц проти Німеччини» від 25.08.1987 року; Рішення ЄСПЛ «Маліге (Malige) проти Франції» від 23.09.1998 року).

ЄСПЛ дійшов висновку, що стаття 6 Конвенції не може застосовуватися з точки зору «кримінального обвинувачення» до такої міри покарання як негайне позбавлення посвідчення водія (Комюніке Секретаря Європейського Суду з прав людини стосовно рішення у справі «Ескубе проти Бельгії»).

Отже, ЄСПЛ вирішуючи питання застосування ст. 6 Конвенції не ставить в залежність виведення з під юрисдикції кримінальних судів певних видів правопорушень віднесених до юрисдикції інших органів, посадових осіб.

Виходить, що у справах про адміністративні правопорушення на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, - особа, щодо якої розглядається справа та потерпілий, додатково користуються гарантіями ст.6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів), ін. Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.

Судді районного суду, крім положень КУпАП, слід було керуватися в тому числі й Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини, алевимоги КУпАП та практики ЄС при розгляді справи в районному суді не були виконані, внаслідок чого поза увагою судді залишилися обставини, які мали суттєве значення для правильного вирішення даної справи.

Що стосується доводів апеляційної скарги про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, апеляційним судом встановлено таке.

Під час розгляду справи в районному суді, поза увагою судді залишився той факт, що під керуванням транспортним засобом слід розуміти виконання особою функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. Для притягнення до відповідальності за ст.130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 вину не визнав та пояснив, що 17.09.2019 року він не керував транспортним засобом за викладених в протоколі про адміністративне правопорушення обставин, а сидів із своїми друзями в припаркованому автомобілі «Mitsubishi Pajero Sport»» державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить його матері, по АДРЕСА_2 . При цьому, двигун автомобіля був вимкнений, за кермом сиділа його знайома ОСОБА_4 , він сидів на пасажирському сидінні, в автомобілі також знаходилося двоє його друзів. Через деякий час до автомобілю під`їхали поліцейські, які висунули йому вимогу пред`явити посвідчення водія, на що він пояснив, що він не повинен пред`являти поліцейським посвідчення водія, оскільки він не є водієм автомобіля та не керував ним. Також він відмовився від проведення медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння, оскільки не вбачав підстав для проходження такого огляду, з огляду на те, що не керував автомобілем.

За результатами апеляційного перегляду оскаржуваної постанови судді районного суду, судом встановлено, що будь-яких доказів, які б спростовували доводи ОСОБА_1 відносно того, що він не керував автомобілем за викладених в протоколі про адміністративне правопорушення обставинами, матеріали справи не містять.

Так, допитані апеляційним судом в якості свідків працівники поліції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , пояснили, що під час патрулювання було встановлено порушення правил дорожнього руху ОСОБА_1 , який зупинився на зупинці громадського транспорту, у зв`язку з чим йому було зроблено зауваження та встановлено ознаки алкогольного сп`яніння. Факт керування ОСОБА_1 автомобілем, відповідно до пояснень поліцейських, був зафіксований на відео регістратор, який знаходився в автомобілі поліції, який в подальшому був переданий працівниками поліції до УПП в Одеській області та повинен був бути долучений до матеріалів справи. ОСОБА_1 було запропоновано пройти тест на стан алкогольного сп`яніння за допомогою алкотестеру, на що останній відмовився, зазначивши при цьому, що він не керував транспортним засобам. Також ОСОБА_1 пояснив поліцейським, що автомобілем, який належить його матері в той вечір керувала його знайома, яка разом з іншими його друзями, знаходилася в автомобілі.

Апеляційний суд констатує, що в матеріалах справи відсутній відеозапис, на якому зафіксований рух автомобіля «Mitsubishi Pajero Sport»» державний номерний знак НОМЕР_1 , в тому числі і факт керування вказаним автомобілем ОСОБА_1 .

Разом з цим, свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не пояснили суду, чому до матеріалів справи про адміністративне правопорушення не долучений відеозапис на якому зафіксований рух автомобіля в якому знаходився ОСОБА_1 .

Пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення як свідки відмови ОСОБА_1 від проведення медичного огляду, та які долучені до матеріалів справи, на переконання апеляційного суду жодним чином не можуть вплинути на вирішення справи, оскільки вказані особи не були свідками зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , були присутні лише при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, а тому їх покази, долучені до протоколу про адміністративне правопорушення, не є доказом факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом за викладених в протоколі про адміністративне правопорушення обставин.

Крім того, з метою перевірки показань ОСОБА_1 та працівників поліції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , апеляційним судом був досліджений СД-диск з відеозаписом з нагрудної камери/відеореєстратора поліцейського, на якому зафіксовані обставини складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Апеляційним судом встановлено, що на відеозаписах, які містяться на СД-диску, долученому до протоколу про адміністративне правопорушення, частково відображені події складання протоколу про адміністративне правопорушення, але на цьому не зафіксований факт руху автомобіля «Mitsubishi Pajero Sport»» державний номерний знак НОМЕР_1 ,в якому знаходився ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що пояснення ОСОБА_1 відносно того, що працівники поліції не зупиняли автомобіль «Mitsubishi Pajero Sport»» державний номерний знак НОМЕР_1 ,в якому він знаходився в якості пасажира, доказами, які долучені до справи, не спростовані.

Вирішуючи питання щодо належності, допустимості та достатності доказів на підтвердження факту керування ОСОБА_1 транспортним засобомз явними ознаками алкогольного сп`яніння, апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема позицію суду у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні достатні докази на підтвердження факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння при викладених в протоколі про адміністративне правопорушення обставинах.

За таких обставин, з урахуванням положень п.2.5 Правил дорожнього руху України,відсутні підстави вважати, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, що дає апеляційному суду підстави зробити висновок про недоведеність вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.

З урахуванням встановлених обставин, апеляційний суд констатує, що зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення відомості про те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння та як водій відмовився в присутності понятих від проходження медичного огляду для встановлення стану сп`яніння, не підтверджуються доказами, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 8 Конституції України «В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії…».

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність прийнятого суддею районного суду рішення про визнання ОСОБА_1 винним в скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП.

Відповідно до вимог ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження по справі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин постанова судді районного суду підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі, відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст. 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 24.10.2019 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний винним та притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП скасувати, а провадження по справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Р.І. Котелевський