ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2020 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Дерус А.В., розглянувши матеріали про адміністративне правопорушення, які надійшли з Управління патрульної поліції в Одеській області у відношенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали адміністративної справи, складеної стосовно ОСОБА_1 , про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно протоколу серія БД № 141983, складеному 30.11.2020 року, ОСОБА_1 18.11.2020 року рухався на автомобілі Hyundai I10, державний номерний знак НОМЕР_1 по вул. Люстдорфська дорога, 6 в м. Одесі під час перестроювання не надав дорогу транспортному засобу, який рухався в попутному напрямку в сусідній смузі, в яку мав намір перестроїтися, не ввімкнувши світлового показника повороту, чим змусив водія сусіднього транспортного засобу різко змінити швидкість руху для уникнення ДТП.

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився. Надав суду заперечення згідно яких він вину не визнає, мотивуючи це тим, що вказаний протокол не відображає всі обставини справи, та не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП. Так дійсно, 18.11.2020 він рухався по вул. Люстдорфська дорога, 6 в м. Одесі у лівій смузі зі швидкістю 50-55 км/г. Раптово він побачив на дорозі велику яму, у зв`язку з чим був змушений змінити напрямок руху і перестроїтись, при цьому він був впевнений, що подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при перестроюванні, однак часу перевірити, що він спрацював у нього не було. На місці протокол про адміністративне правопорушення не складався.

Також зазначив, що він діяв у стані крайньої необхідності, з метою усунення небезпеки, яка могла загрожувати йому та іншим учасникам руху. При цьому, його дії не спричинили шкоди жодним правам чи інтересам інших осіб. Проте, вказані доводи безпідставно не були враховані інспектором патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Дослідивши матеріали адміністративного провадження, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 6 Конституції України встановлено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

Статтею 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 2 Закону України «Про національну поліцію», завданнями поліції є надання поліцейських послугу сферах: 1)забезпечення публічної безпеки і порядку; 2)охорони праві свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3)протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про національну поліцію», поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва;

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дослідити в судовому засіданні наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і, в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Протокол у справі про адміністративне правопорушення є основним джерелом доказів, на підставі якого суд встановлює наявність чи відсутність у діянні особи правопорушення. Лише належно оформлений протокол дозволяє всебічно розглянути справу по суті.

Згідно з ч. 2 ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Частиною 1 ст. 254 КУпАП встановлено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 254 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Згідно ч. 1 ст. 256 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

При складанні протоколу про адміністративне правопорушення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються її права і обов`язки, передбачені статтею 268 КУпАП, про що робиться відмітка у протоколі (ч. 4 ст. 256 КУпАП).

Вказаним вимогам законодавства протокол серії БД №141983, складений 30.11.2020 року не відповідає.

Так, у вказаному протоколі не зазначено назву та номерний знак транспортного засобу, якому створено аварійну обстановку, а також прізвище водія, який керував вказаним транспортним засобом та відсутні його пояснення.

Також, в матеріалах, які надійшли до суду та в протоколі відсутні пояснення особи щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення.

У зв`язку з викладеними обставинами, суд приходить до висновку про те, що на підставі протоколу про адміністративне правопорушення, складеного із переліченими порушеннями діючого законодавства, особа не може бути притягнутою до адміністративної відповідальності.

Щодо наявності складу адміністративного правопорушення у діях ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

За змістом ст.ст. 10, 11 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Відповідно до ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Вказана позиція була висловлена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністартивного суду від 21.12.2018 по справі № 686/5225/17 де зазначено, що положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122 ч. 4 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, коли відсутні подія та склад адміністративного правопорушення.

Суд, дослідивши сукупність доказів по справі про адміністративне правопорушення, керуючись ст.ст. 283-284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по адміністративній справі стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 закрити за відсутністю складу та події адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122 ч. 4 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд міста Одеси протягом 10 днів з моменту її винесення.

Суддя: А.В. Дерус

30.12.2020