Справа № 467/215/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2020 року уддя Арбузинського районного суду Миколаївської області Явіца І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка справу про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, виконуючого обов`язки Служби автомобільних доріг в Миколаївській області, адреса місця роботи : м. Миколаїв, вул. Галини Петрової, 2а, відомості про притягнення до адміністративної відповідальності відсутні,-

за ч.4 ст. 140 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ :

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від серії БД №295101 від 24 грудня 2019 року 10 грудня 2019 року о 10 год. 40 хв. ОСОБА_1 , займаючи посаду виконуючого обов`язки керівника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області та будучи відповідальною посадовою особою за утримання автомобільної дороги Н-24, не виконав вимог п.п. 3.1.1, 3.1.2 ДСТУ 3587-97 та Закону України «Про дорожній рух», не забезпечивши безпеку дорожнього руху на 115 км+300м автодороги «Благовіщенськ Миколаїв» на території Арбузинського району Миколаївської, що виразилось в наявності вибоїни дорожнього покриття та стало причиною скоєння дорожньо транспортної пригоди з матеріальними збитками та участю автомобіля Ford Mondeo, д.н. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 .

Крім цього, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 286599 від 17 січня 2020 року, 24 грудня 2019 року о 19 год. 50 хв., ОСОБА_1 , займаючи посаду виконуючого обов`язки керівника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області та будучи відповідальною посадовою особою за утримання автомобільної дороги Н-24, не виконав вимоги п.п. 3.1.1, 3.1.2 ДСТУ 3587-97 та Закону України «Про дорожній рух», не забезпечив безпеку дорожнього руху на 94 км автодороги «Благовіщенськ Миколаїв» на території Арбузинського району Миколаївської області, що виразилось у наявності вибоїни дорожнього покриття та стало причиною скоєння дорожньо транспортної пригоди з матеріальними збитками за участю автомобіля Volkswagen Golf, д.н НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 .

Крім цього, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 286597 від 17 січня 2020 року, 27 грудня 2019 року о 05 год. 30 хв., ОСОБА_1 , займаючи посаду виконуючого обов`язки керівника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області та будучи відповідальною посадовою особою за утримання автомобільної дороги Н-24, не виконав вимоги п.п. 3.1.1, 3.1.2 ДСТУ 3587-97 та Закону України «Про дорожній рух», не забезпечив безпеку дорожнього руху на 117 км+750 м автодороги «Благовіщенськ Миколаїв» на території Арбузинського району Миколаївської області, що виразилось у наявності вибоїни дорожнього покриття та стало причиною скоєння дорожньо транспортної пригоди з матеріальними збитками за участю автомобіля ВАЗ 21121, д.н НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_4 .

Крім цього, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 285195 від 17 січня 2020 року, 24 грудня 2019 року о 03 год. 40 хв., ОСОБА_1 , займаючи посаду виконуючого обов`язки керівника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області та будучи відповідальною посадовою особою за утримання автомобільної дороги Н-24, не виконав вимоги п.п. 3.1.1, 3.1.2 ДСТУ 3587-97 та Закону України «Про дорожній рух», не забезпечивщи безпеку дорожнього руху на 94 км автодороги «Благовіщенськ Миколаїв» на території Арбузинського району Миколаївської області, що виразилось у наявності вибоїни дорожнього покриття та стало причиною скоєння дорожньо транспортної пригоди з матеріальними збитками за участю автомобіля Ford Mondeo, д/н НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_5 .

Тим самими ОСОБА_1 порушив вимоги п. 1.5. ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.4 ст. 140 КУпАП.

Сам ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про його дату, час і місце повідомлений належно за адресою, що вказана у протоколі про адміністративне правопорушення, за місцем роботи, причин свого неприбуття не вказав, будь яких заяв чи то клопотань до суду не направляв.

У зв`язку із таким, суд, з огляду на положення 268 КУпАП, маючи у своєму розпорядженні дані про своєчасне сповіщення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, про дату, час і місце судового засідання, з урахуванням відсутності її клопотання про відкладення справи, а також того, що участь особи під час розгляду такого роду справи не є обов`язковою, вважає за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 .

Тому, вивчивши зміст протоколів про адміністративне правопорушення і дослідивши матеріали, що додані до них, перевіривши їх на відповідність вимогам закону, згідно положень положень ст. 252 КУпАП, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності, керуючись законом, виходив із такого.

Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження в справі про адміністративне правопорушення, серед іншого, є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

А відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про

адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, встановлюються, серед іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, який в силу положень ст. 251 КУпАП, є одним із джерел доказів у справі про адміністративне правопорушення.

Тож, досліджуючи останні, разом із іншими, додатними до нього матеріалами, суд виходив із такого.

Зокрема, у цьому випадку слід зважати на те, що протокол, в силу положень статті 251 КУпАП, є предметом оцінки в якості доказу вчинення правопорушення, та, крім цього, фактично містить у собі фабулу висунутого обвинувачення, так як покликаний зафіксувати у процесуальному порядку усі ознаки складу адміністративного правопорушення, наявність яких, відповідно, є підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Однак, у цьому випадку усі без винятку протоколи про адміністративні правопорушення не відповідають вимогам ст. 256 КУпАП.

Так, згідно ч.2,3 ст. 256 КУпАП, протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

Проте, ані самі протоколи, ані додані до нього матеріали не містять у собі підпису особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, та/або її пояснень.

При цьому, відсутній і запис про відмову особи від підписання протоколу.

Крім цього, за нормою ч.4 ст. 256 КУпАП при складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Однак, оскільки така відмітка відсутня, то слід констатувати факт, що права особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, при складанні протоколів уповноваженою особою роз`яснені не були.

До того ж копії протоколів долучені до їх оригіналів, що свідчить про порушення норми ч.2 ст. 254 КУпАП у частині їх вручення особі, або хоча б надіслання на відому адресу, у тому числі, й у частині 24- годинного строку його складання.

Вказана норма покликана забезпечити право особи знати в чому її обвинувачують та завчасно і належно готувати свій захист.

Разом із цим, суд зважає на те, що у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Гурепка проти України» від 08.07.2010 року, Суд зазначив, що адміністративні правопорушення через суворість санкцій, слід відносити до фактично кримінальних правопорушень, з усіма гарантіями статті 6 Конвенції та, відповідно, й статті 2 Протоколу № 7 до Конвенції;

Таким чином, Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод для кримінального провадження, на провадження в справах про адміністративні правопорушення.

Зокрема, згідно ч.1 ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право, серед іншого, користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

А стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Однак, таке право особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснено не було, що однозначно слідує із протоколів про адміністративні правопорушення.

Але доктрина кримінального права визнає порушення права особи на захист істотним порушенням прав і основоположних свобод.

Водночас, докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, визнаються недопустимим.

Крім того, у протоколі не зазначені свідки правопорушення, і одночасно не засвідчені дані про їх відсутність.

Усе це в сукупності, як то, істотне порушення вимог ст.ст. 254, 256 КУпАП щодо змісту протоколу про адміністративне правопорушення, у тому числі, й незабезпечення права на захист, ставить під сумнів об`єктивність цього документу.

А визначення суті адміністративного правопорушення за результатами вивчення таких даних протоколу безпосередньо та у сукупності з долученими на підтвердження викладених у ньому обставин матеріалами, як доказів, якими доводиться вина особи, не є очевидним, враховуючи той факт, що сам протокол є процесуальним документом, складеним уповноваженою на те особою з метою фіксації адміністративного правопорушення, тобто як підстава притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, суд визнає усі вищевказані протоколи про адміністративні правопорушення, складені відносно ОСОБА_1 , недопустимим доказами і не може посилатись на них при прийнятті процесуального рішення.

Доводи уповноваженої особи, викладені у додаткових поясненнях від 10 березня 2020 року у частині неможливості скласти протокол в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, суд відхиляє, зокрема, через таке.

Розгляд справи про адміністративне правопорушення дійсно можливий за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за умови її своєчасного сповіщення про час і місце розгляду такої справи.

Дійсно, у даному випадку має місце неодноразове належне сповіщення ОСОБА_1 про необхідність явки до УПП в Миколаївській області ( а.с. 4,5), проте, цей орган, в силу положень ст. 222 КУпАП, не повноважний розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені ч.4 ст. 140 того ж Кодексу, оскільки їх розгляд підвідомчий суду (судді) (ст. 221 КУпАП).

Уповноважена особа УПП в Миколаївській області наділена лише повноваженнями скласти протокол про адміністративне правопорушення, а не розглядати справу.

Між тим, норми чинного КУпАП не передбачають можливість складання протоколу про адміністративне правопорушення за відсутності особи, у той час, як законодавець передбачив таку можливість лише у виключних випадках коли така особа не виявлена.

Але у цьому випадку особа, яка, ймовірно, вчинила правопорушення, була достовірно відома поліцейським.

Натомість, у разі неможливості складання протоколу на місці вчинення правопорушення, як вказано у додаткових поясненнях, у разі обов`язковості його складання, як це має місце у даному випадку, уповноважена особа вправі застосувати захід забезпечення провадження в справах про адміністративні правопорушення, зокрема, у виді адміністративного арешту ( ст.ст. 260, 261) або з здійснити доставлення порушника ( ст. 259 КУпАП), що й передбачено законом саме для цих цілей.

Проте, цього, з метою правильного складання протоколів про адміністративні правопорушення, і, відповідно, дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, учинено не було.

Тож, уповноваженою особою хоча й уживались заходи, спрямовані на прибуття ОСОБА_1 для складання протоколу (а.с. 3-5), проте, їх було недостатньо задля досягнення мети і правильного складання протоколу, як процесуального документу, яким уповноважена особа фактично висуває обвинувачення.

Оцінка усіх інших доданих до протоколів матеріалів втрачає правовий сенс у контексті притягнення особи до адміністративної відповідальності, оскільки суд розглядає провадження саме на підставі висунутого у протоколі обвинувачення, у той час, як інші матеріали, що додані до нього, є лише доказами висунутого у протоколі твердження.

У противному випадку, суд буде змушений самостійно формулювати фабулу обвинувачення і збирати йому (цьому обвинуваченню) докази, а також обирати правову норму, на підставі якої слід притягнути особу до відповідальності, що є неприйнятним у світлі змагального процесу.

Адже ЄСПЛ у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016) розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу

правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення.

При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процессу.

Оскільки, за таких умов, особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти неї обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується.

Іншими словами, суд, будучи органом що здійснює правосуддя, не може брати на себе функцію збирання доказів та документальну законну фіксацію правопорушення, котра в даному випадку не була виконана належним чином, адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( Рим, 04.ХІ. 1950 р.).

Крім цього, слід звернути увагу те, що ані сам протокол, ані додані до нього матеріали не містять достовірних відомостей стосовно суб`єктивної сторони ймовірно учиненого правопорушення.

Адже, самі по собі обставини, які зафіксовані у матеріалах провадження, автоматично не утворюють собою складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КУпАП.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

У теорії права виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії або бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Умисел, як правило, поділяється на прямий і непрямий.

Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Втім, матеріали справи містять у собі документи, зміст яких, по суті, вказує на невизнання особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, своєї причетності до такого роду події, зокрема, посилаючись на ряд обставин і фактів, які, у свою чергу, визначають іншу особу, яка має відповідати за порушення (письмові пояснення ОСОБА_1 від 20 грудня 2019 року та ряд доданих до них документів (а.с. 22-65).

Натомість, уповноваженою особою не надано оцінку цим документам ( а.с. 22-65) та не перевірено їх у контексті висунутого у даному конкрентному випадку обвинувачення, а тим самим і не спростовано їх доводи шляхом доказування наявності умислу у особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, на вчинення адміністративного правопорушення, а, відповідно, і суб`єктивної сторони правопорушення, без наявності якої його склад, апріорі, відсутній.

Зокрема, не надано навіть витягу із посадової інструкції ОСОБА_1 , який би вказував на наявність у нього обов`язку із дотримання наведених у протоколах нормативних актів і покладення на нього відповідальності за належне утримання відповідної ділянки дороги.

Інакше кажучи, дані протоколу про адміністративне правопорушення, так само як і додані до нього матеріали, не містять будь-яких відомостей, які б давали підстави вважати, що зафіксовані обставини допущені через які б то не було винні чи необережні дії ( або бездіяльність) особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Тобто, суб`єктивною стороною адміністративного правопорушення, як зазначалося вище, має бути прямий умисел, або ж вчинення правопорушення з необережності, однак у будь-якому випадку особа має або ж свідомо допускати настання шкідливих наслідків або ж легковажно розраховувати на їх відвернення.

При цьому, обов`язок доказування умислу, а, відповідно, і суб`єктивної сторони складу правопорушення, покладається на особу, уповноважену складати протокол про адміністративне правопорушення.

Як наслідок, наявність умислу у особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на учинення інкримінованого правопорушення, не є доведеною обставиною згідно із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», з урахуванням того, що докази мають випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто бути такими, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із установленим ЄСПЛ стандартом доказування (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

А тому, суд, з огляду на установлені фактичні обставини у цьому провадженні, тлумачить усі сумніви на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, оскільки, стаття 62 Конституції України вказує, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічного роду положення закріплено і у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

В той же час, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Додані до протоколів докази, ні самі по собі, ні в сукупності, з мотивів, що викладені вище, не можуть свідчити про винуватість особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, позаяк, саме обвинувачення у даному випадку висунуте з порушенням закону.

Таке стосується усіх матеріалів, що у цьому випадку розглядаються судом.

Тим самим, на переконання суду, у цілому винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 140 КУпАП, не доведена згідно із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

У свою чергу, стандарт доказування це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Адже, встановлюючи наявність або відсутність фактів, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п 11. Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Однак, нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення не передбачено закриття провадження у зв`язку з недоведеністю винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, а тому вважаю, що провадження у справі щодо ОСОБА_6 за ч.4 ст. 140 КУпАП підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю у його діях складу цього адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, який вказує на те, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно, виходячи із змісту норм п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та ст. 40-1 КУпАП , судовий збір не підлягає стягненню із ОСОБА_1 .

Крім того, на підставі ч.2 ст. 36 КУпАП, суд вважає за доречне об`єднати справи про адміністративні правопорушення, так як останні розглядались одним і тим же складом суду відносно однієї і тієї ж особи.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 221, 245, 247, 251, 252, 268, 272, 280, 321 Кодексу України про адміністративне правопорушення, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Справи про адміністративні правопорушення №467/215/20 (провадження №3/467/126/20), №467/217/20 (провадження №3/467/128/20), №467/218/20 (провадження №3/467/129/20 та №467/219/20 (провадження №3/467/20) об`єднати в одне провадження, присвоївши йому єдиний унікальний номер справи 467/215/20 і номер провадження 3/467/126/20.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 140 КУпАП - закрити на підставі п.1 ст.247 цього ж Кодексу у зв`язку з відсутністю у його діях складу цього адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя І.В. Явіца