КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ 33/824/4799/2020 Постанова винесена суддею Жмудь В.О.
Категорія: ч. 1 ст. 184 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Горб І.М., за участю захисника Кравченко О.П., розглянувши апеляційну скаргу захисника Кравченко О.П. на постанову судді Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року стосовно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, з середньою спеціальною освітою, розлученої, маючої на утриманні сина, 2013 р.н., працюючої медсестрою в Генетичній лабораторії «Діаген», проживаючої та зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ,

в с т а н о в и л а:

Постановою судді Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, та закрито провадження у справі у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Згідно з постановою суду, 13 липня 2020 року (день виявлення правопорушення) за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 ухилилась від виконання обов`язків, передбачених ст. 150 Сімейного кодексу України, а саме: дозволила фізичне покарання своєї малолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , співмешканцем ОСОБА_3 .

Суд у постанові дійшов висновку про те, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, та закрив провадження в справі, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник Кравченко О.П., вважаючи постанову суду незаконною, упередженою та такою, що прийнята внаслідок неповного встановлення судом фактичних обставин справи, просить її скасувати, а провадження у справі відносно ОСОБА_1 закрити у зв`язку із відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що викладені у постанові суду про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності обставини не відповідають дійсності, оскільки наявні в матеріалах справи документи суперечать даному висновку суду та взагалі не підтверджують факту не виконання ОСОБА_4 своїх батьківських обов`язківта безпосередньо того, що ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 дозволила фізичне покарання своєї малолітньої дитини.

Так, під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_4 пояснила, що вона одна займається вихованням дитини та забезпечує дитину усім необхідним для її розвитку, навчання, піклується про неї та ніколи не ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина, ніколи не застосовувала методи фізичного покарання чи насилля відносно свого сина та не дозволяла застосовувати їх іншим особам. При цьому, зазначила, що між сином та її співмешканцем ОСОБА_3 склались приятельські стосунки, дитині подобалось проводити разом з ним час, вони грали в різні ігри, читали та робили ті завдання, які задавали в садочку для підготовки дітей до школи. Син ніколи не скаржився на неналежну поведінку ОСОБА_3 по відношенню до нього, та вона також не бачила з його боку неналежних дій чи поганого ставлення до дитини, а, навпаки, він завжди цікавився життям та успіхами її сина, купував дитині усе необхідне та те, що син хотів, допомагав матеріально утримувати та виховувати дитину.

Також зазначила, що влітку, у червні місяці, точної дати вона не пам`ятає, але це було не у вказану в протоколі дату, вона разом із сином знаходилась за містом, на дачі з ОСОБА_3 , вона була у будинку, на кухні (готувала обід та вечерю), прибирала у кімнатах, а син разом із ОСОБА_3 також були в будинку та на вулиці, більшість часу він знаходився з ним, він допомагав ОСОБА_2 виконувати завдання у зошиті, які той робив щодня, готуючись до школи. Ніякого крику, плачу, сварки між ними вона взагалі не чула, все було спокійно, кожен займався своїми справами. Наступного дня, ввечері, коли вони повернулися до себе до дому та лягали спати, вона побачила синець у сина на спині та спитала, звідки він, і син розповів, що за те, що він сказав неправду, ОСОБА_3 один раз вдарив його ременем по спині. Вона запитала, чому він одразу не повідомив про це, на що ОСОБА_2 відповів, що він розуміє, що повів себе погано і ОСОБА_3 його наказав, а тому не вважав за необхідне казати про це, так як сам винен у своїй поведінці.

Таким чином, лише зі слів дитини, у червні 2020 року їй стало відомо, що ОСОБА_3 один раз вдарив його ременем по спині, і цей факт її сильно вразив, однак вона особисто цього не бачила, про це не знала та дозволу на застосування таких методів виховання нікому не надавала.

При цьому, працівникам поліції та Службі у справах дітей ОСОБА_1 повідомляла, що післяданого інциденту, вона сама, як мати, зробила належні висновки та вжила усіх заходів для того, щоб дана ситуація більше не повторилась.

Крім того, зазначає, що працівниками поліції до складеного протоколу не надано жодного документу чи доказу, який підтверджує той факт, що ОСОБА_1 , саме 13.07.2020 р. чи в інший час, за адресою: АДРЕСА_1 , ухилилась від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання свого сина чи дозволила фізичне покарання своєї малолітньоїдитини або вчинила інші неналежні дії по відношенню до свого сина.

При цьому, протокол про адміністративне правопорушення був складений працівниками поліції на підставі направленого до поліції подання Служби у справах дітей від 30.06.2020 № НО-1690 про притягнення до адміністративної відповідальності батьків, які ухиляються від виконання батьківських обов`язків, однак те, що написано у вказаному поданні з приводу того, що ОСОБА_3 неодноразово бив дитину при матері, не підтверджено жодними документами та будь-якими доказами, у тому числі й незрозуміло, що саме 13.07.2020 р. відбулось по місцю проживання дитини, внаслідок чогобув складений цей протокол, а зроблені Службою у справах дітей висновки з наданих батьками та дитиною, нічим не підтверджених, пояснень (яких не має в матеріалах справи), є перекрученими, не зрозумілими, упередженими та необ`єктивними.

Крім того, працівниками поліції під час складання протоколу взагалі не встановлено: коли, де саме, за яких обставин, яким чином у дитини могло виникнути легкетілесне ушкодження у вигляді синця на спині; хто саме із обох батьків дитини та яким чином ухилився від виконання обов`язків по її вихованню; за яких саме обставин синець з`явився у дитини; доказу, що підтверджує наявність синця у дитини та його походження.

Також із складеного протоколу незрозуміло, чому адміністративне правопорушення відбулося саме 13.07.2020 року (чи як у рішенні суду зазначено "день виявлення правопорушення") і по місцю проживання ОСОБА_4 , адже ті події, про які розповідала у своєму поясненні ОСОБА_4 та свідком яких вона не була, відбувались значно раніше й не за місцем їх проживання з дитиною.

Фактично в матеріалах справи існують лише пояснення ОСОБА_4 , які вонанадала зі слів свого малолітнього сина, однак особисто вона не була свідком неналежних дій відносно своєї дитини і, що насправді відбувалося, звідки у дитини виник синець, їй достовірно не відомо, а відповідно, такі пояснення не можуть вважатися належним й допустимим доказом по справі, при тому, що будь-яких інших доказів в матеріалах справи взагалі не має.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які дані, інші документи чи докази, які вказують на те, що по відношенню до дитини дійсно вчинялись протиправні чи неналежні дії, або докази того, що ОСОБА_4 належним чином не виконує покладені нанеї батьківські обов`язки.

Також матеріали справи не містять достатніх, належних та допустимих доказів того, що саме внаслідок дій та з вини ОСОБА_4 порушуються права її малолітньої дитини ОСОБА_2 .

Крім цього, під час складання протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності порушено право ОСОБА_4 на захист, оскільки складений відносно неї протокол про притягнення до відповідальності ґрунтується лише на наданих нею особистих поясненнях, які вона не зобов`язана була надавати проти себе та щодо подій,свідком яких вона не була особисто.

За таких обставин, в діях ОСОБА_4 відсутній склад адміністративного правопорушення, оскільки викладені в протоколі обставини не відповідають дійсності, а особу не можна притягувати до відповідальності за те, у чому не має її вини, чого не було та за те, що вона не робила.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення захисника Кравченко О.П. на підтримку доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясовувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Цих вимог закону при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 суддя місцевого суду не дотримався, внаслідок чого суд прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності, виходячи з наступного.

Так, диспозиція ч. 1 ст. 184 КУпАП передбачає настання адміністративної відповідальності за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені ст. 150 Сімейного кодексу України.

Так, батьки зобов`язані виховувати дитину у дусі прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини, фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП проявляється у невиконанні батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей, а саме: залишення впродовж тривалого строку потерпілого без будь-якого нагляду; ухилення від виховання дітей (у т.ч. незабезпечення відвідування ними школи, контролю за проведенням дозвілля); незабезпечення потерпілим безпечних умов перебування за місцем проживання чи в іншому місці; невжиття заходів щодо їх лікування; безпідставне обмеження в харчуванні, одязі, інших предметах першої необхідності; штучне створення незадовільних побутових умов тощо.

Неналежне виконання обов`язків щодо виховання дітей являє собою бездіяльність, внаслідок якої обов`язки по вихованню виконуються неякісно та не в повному обсязі. Таке ухилення може полягати у різних формах бездіяльності, пов`язаної з незабезпеченням необхідних умов життя, належного виховання, навчання неповнолітніх дітей.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини як у формі умислу, так і у формі необережності.

Як зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення та постанові судді, 13 липня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 ухилилась від виконання обов`язків, передбачених ст. 150 Сімейного кодексу України, а саме: дозволила фізичне покарання своєї малолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , співмешканцем ОСОБА_3 .

Проте у протоколі не вказано, яким саме чином ОСОБА_1 ухилилася від виконання батьківських обов`язків, що призвело до фізичного покарання її малолітньої дитини співмешканцем ОСОБА_3 , не зазначено тілесних ушкоджень, спричинених малолітньому ОСОБА_2 внаслідок таких дій, тобто не розкрита суть адміністративного правопорушення.

В той же час, ухиленням від виконання батьківських обов`язків вважається не будь-яка дія, а конкретні дії, передбачені чинним законодавством, які стосуються забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.

Само по собі зазначення у протоколі про фізичне покарання малолітньої дитини співмешканцем ОСОБА_3 , не може бути достатньою підставою для висновку про те, що ОСОБА_1 , як мати, ухиляється чи не виконує покладені на неї обов`язки по вихованню дитини.

Доказів ухилення ОСОБА_1 від виконання передбачених законодавством батьківських обов`язків по вихованню дитини суду не надано, в той час як, матеріали справи доводять, що ОСОБА_1 належним чином виконує батьківські обов`язки.

Так, з пояснень ОСОБА_4 , наданих нею у суді першої інстанції, вбачається, що вона одна займається вихованням дитини та забезпечує дитину усім необхідним для її розвитку, навчання, піклується про неї та ніколи не ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина, ніколи не застосовувала методи фізичного покарання чи насилля відносно свого сина та не дозволяла застосовувати їх іншим особам. При цьому, зазначила, що між сином та її співмешканцем ОСОБА_3 склались приятельські стосунки, дитині подобалось проводити разом з ним час, вони грали в різні ігри, читали та робили ті завдання, які задавали в садочку для підготовки дітей до школи. Син ніколи не скаржився на неналежну поведінку ОСОБА_3 по відношенню до нього, та вона також не бачила з його боку неналежних дій чи поганого ставлення до дитини, навпаки, він завжди цікавився життям та успіхами її сина, купував дитині усе необхідне та те, що син хотів, допомагав матеріально утримувати та виховувати дитину. Однак про той факт, що ОСОБА_3 один раз вдарив її сина ременем по спині, їй стало відомо лише зі слів дитини у червні 2020 року, і це її сильно вразило, однак вона особисто цього не бачила, про це не знала та дозволу на застосування таких методів виховання нікому не надавала. Між тим, вона, як мати, зробила належні висновки та вжила усіх заходів для того, щоб дана ситуація більше не повторилась.

Крім того, з матеріалів справи, а саме - характеристики наданою дошкільним навчальним закладом №681, вбачається, що ОСОБА_2 , 2013 р.н., відвідує дошкільний навчальний заклад з вересня 2015 року, фізичний та пізнавальний розвиток хлопчика відповідає віку дитини, до садочку хлопчик приходить охайним, доглянутим, приводить і забирає його мама. Батьки цікавляться життям дитини в садочку, відвідують святкові ранки, батьківські збори, сплачують за харчування дитини. Зі слів хлопчика - батько забирає дитину на вихідні до себе, разом граються. Незважаючи на погіршення стосунків між батьками, вони намагаються приймати участь у вихованні сина, тобто ОСОБА_1 виконує батьківські обов`язки на належному рівні.

Також відповідно до наявної у матеріалах справи характеристики ТОВ «Діаген», ОСОБА_1 за місце роботи характеризується виключно позитивно, зокрема, працює старшою медичною сестрою, відзначається спокійним характером, проявів роздратованості за час роботи не виявлено, користується повагою у відділенні, ввічлива до пацієнтів, уважна, охайна, трудолюбива, за добросовісне відношення до роботи неодноразово відзначалась подяками пацієнтів та колег.

Крім того, з пояснень захисника наданих під час апеляційного розгляду, вбачається, що між батьками існує спір щодо визначення місця проживання дитини, яка після розірвання шлюбу залишена проживати з матір`ю і з чим не погоджується батько дитини, який і ініціював звернення до поліції з приводу невиконання його колишньою дружиною обов`язків щодо виховання дитини.

Таким чином відсутні належні, допустимі та достатні докази на підтвердження того факту, що ОСОБА_1 мала умисел та ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання своєї неповнолітньої дитини.

Між тим, суд першої інстанції не звернув уваги на вищевказані порушення вимог закону допущені при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, не надав зібраним доказам по справі належну правову оцінку та дійшов помилкового та передчасного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу інкримінованого їй адміністративного правопорушення, що є безумовною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження стосовно ОСОБА_1 за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

За таких підстав, апеляційна скарга захисника Кравченко О.П. підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суддя

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника Кравченко О.П. задовольнити.

Постанову судді Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, та закрито провадження у справі у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП, - скасувати, а провадження у справі закрити за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду І.М. Горб