Справа № 139/225/20
Провадження № 3/139/65/20
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2020 року смт Муровані Курилівці

Суддя Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області Тучинська Н.В., розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов з Мурованокуриловецького ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області, про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого в АДРЕСА_1 , не працюючого,

В С Т А Н О В И Л А:

Будучи 30 жовтня 2019 року притягнутим до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, ОСОБА_1 повторно 12 березня 2020 року о 19-ій годині 55 хвилин керував мотоблоком «Бригадир» по автодорозі Лучинчик - Посухів С02-13-24 в Мурованокуриловецькому районі з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота, нечітка вимова. Огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та у медичному закладі ОСОБА_1 проходити відмовився. Такими діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України та вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушень ОСОБА_1 не визнав і пояснив: 12.03.2020 до нього в гості приїжджав його товариш ОСОБА_2 . За пригощаннями гість випив горілки, а він вживав безалкогольне пиво. Ввечері він мотоблоком підвозив товариша додому, був зупинений працівниками поліції. Під час спілкування останні запідозрили його у вживанні спиртного, але не пропонували пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння.

Не дивлячись на такі пояснення ОСОБА_1 в суді, його вина доведена обставинами, викладеними у протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 204791 від 21 березня 2020 року, направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, актом огляду на стан алкогольного сп`яніння, поясненням самого ОСОБА_1 , занесеним до протоколу, та поясненнями очевидця ОСОБА_2 , а також оглянутим в суді технічним записом події. Зокрема, пояснення ОСОБА_1 в суді повністю спростовано відтвореним під час розгляду справи технічним записом події, в якому зафіксовано, що ОСОБА_1 зізнався, що вживав з товаришем самогонку і загалом випили на двох 0,5 літра, а також, що поліцейські ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кілька разів пропонували ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або в лікарні, але той відмовився.

Вірність кваліфікації дій ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 130 КУпАП доведено постановою судді Мурованокуриловецького районного суду від 30 жовтня 2019 року (а.с. 7), відповідно до якої ОСОБА_1 визнано винним та піддано стягненню за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Як встановлюють Бангалорські принципи поведінки суддів, схвалені резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року, об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Відповідно до принципу V, викладеного у Рекомендації № (94) 12 «Незалежність, дієвість та роль суддів», ухваленій Комітетом Міністрів Ради Європи на 518 засіданні заступників міністрів 13 жовтня 1994 року, судді, зокрема, зобов`язані проводити справу неупереджено, спираючись на власну оцінку фактів та власне тлумачення закону; забезпечити, щоб кожна сторона мала однакові можливості бути заслуханою, і щоб процедурні права кожної із сторін дотримувались відповідно до положень Конвенції про захист прав та основних свобод людини.

Розглянувши справу та оцінивши всі докази в їх сукупності, прийшла до висновку про винуватість ОСОБА_1 в правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Враховуючи характер вчиненого правопорушення, особу винного, який вперше вчинив порушення, визнав свою вину у вчиненому, вважаю за можливе та правильне призначити ОСОБА_1 стягнення, передбачене санкцією частини 2 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення. При цьому, також враховую обставину, підтверджену довідкою поліцейського СРПП № 2 Мурованокуриловецького ВП Могилів-Поділського ВП з якої слідує, що ОСОБА_1 посвідчення водія не отримував, та наступне:

Адміністративні стягнення має на меті покарання порушника, запобігання скоєнню нових правопорушень. Про те покарання не є самоціллю, воно виступає необхідним засобом виховання правопорушника і запобігання правопорушенням.

У статті 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»передбачено, що «При розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справа «Надточий проти України від 15 травня 2008 року»). ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»». Також, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним».

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Системний аналіз та юридичний зміст положень ч. 2 ст. 61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа. Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Отже, законодавець у санкції частини 1 статті 130 КУпАП визначив як основне обов`язкове стягнення штраф з позбавленням права керування транспортними засобами. Тому в даному випадку не є доцільним та коректним керуватися п. 28 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», в якому наголошується, що «суди не вправі застосовувати позбавлення права керувати транспортними засобами у випадках, коли винна особа вже позбавлена такого права або взагалі його не мала». Ці роз`яснення Пленуму ВСУ були актуальними в той час, коли позбавлення права керувати транспортними засобами було передбачено у санкції статті як альтернативне стягнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 40-1 КУпАП судовий збір у провадженні у справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено адміністративне стягнення. Частиною 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення судовий збір справляється за ставкою 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином підлягає стягненню судовий збір у сумі 420 гривень 40 копійок.

Керуючись ч. 2 ст. 130, ст. 40-1 ст. ст. 221, 283, 284, 287, 294, 307, 308 КУпАП, ст. 4 Закону України "Про судовий збір", -

П О С Т А Н О В И Л А :

Визнати винним ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та піддати адміністративному стягненню за ч. 2 ст. 130 КУпАП у виді штрафу у розмірі 1200 НМДГ в сумі 20400 (двадцять тисяч чотириста) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судовий збір у сумі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду через Мурованокуриловецький районний суд протягом десяти днів з дня її винесення особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч. 5 ст. 7 та ч. 1 ст. 287 КУпАП.

Суддя: ____________