Номер провадження: 33/813/339/20
Головуючий у першій інстанції Непорада О. М.
Доповідач Копіца О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2020 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Копіца О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Одеської Митниці Держмитслужби Ковташа Д.М. на постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 31.01.2020 року у справі відносно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей 2013 та 2018 р.н., працюючого по найму, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- про накладання стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених обставин судом 1-ої інстанції.

Зазначеною постановою суду 1-ої інстанції ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. без конфіскації вилученої валюти.

Валюту, вилучену згідно протоколу про порушення митних правил №3024/50000/19 у розмірі 1300 доларів США, повернуто ОСОБА_1 або його законному представнику у встановленому законом порядку.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420, 40 грн.

Відповідно до постанови суду 1-ої інстанції, 12.11.2019 р. о 21:15 год. в оглядовому залі «Приліт» Міжнародного аеропорту «Одеса» в зоні діяльності митного поста «Міжнародний аеропорт «Одеса» Одеської митниці ДФС, проходив митний контроль ОСОБА_1 , який прилетів з Туреччини до України літаком В-738 б/н TC-LNK, авіакомпанії «Турецькі авіалінії», рейсом №467, сполученням «Стамбул-Одеса».

Формою проходження митного контролю ОСОБА_1 обрав проходження через зону (коридор) спрощеного митного контролю - «зелений коридор», що належним чином інформаційно обладнана, тим самим заявив про відсутність у нього товарів, які під час переміщення через митний кордон України громадянами підлягають обов`язковому письмовому декларуванню, а також на переміщення яких через митний кордон України встановлено заборони або обмеження.

Після проходження ОСОБА_1 зони митного контролю («зеленого коридору»), на вимогу інспектора митниці пред`явити наявні у нього валютні цінності, ОСОБА_1 надав готівку в розмірі 11 300 Євро, яку він переміщав через митний кордон України.

Таким чином, ОСОБА_1 порушив встановлений порядок проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, оскільки він формою проходження митного контролю обрав проходження через таку зону (коридор) та у нього під час проведення митного контролю було виявлено іноземну валюту в сумі 11 300 Євро, що перевищує встановлені законодавством України обмеження для переміщення через митний кордон України по «зеленому коридору».

Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 не розумів протиправність своїх дій, не припускав можливості настання негативних наслідків, хоча міг та повинен був це розуміти й передбачати, тобто, суб`єктивна сторона дій правопорушника полягає в протиправній необережності в формі недбалості.

Суд врахував ступінь суспільної небезпеки правопорушення, ставлення до вчиненого, майновий стан, а також обставини, які пом`якшують відповідальність, а саме те, що ОСОБА_1 вперше притягується до адміністративної відповідальності, щиро кається, має на утриманні сім`ю, а також той факт, що грошові кошти мають легальне походження та є його заробітною платою, про що свідчать копії трудового контракту особистого найму та щомісячні розрахунки.

Стосовно вирішення питання щодо конфіскації вилученої валюти, суд врахував практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення ЄСПЛ від 11.07.2019 року по справі «Садоча проти України».

З таких підстав та враховуючи обставини, які свідчать про легальне та правомірне отримання правопорушником вилучених валютних коштів, суд, застосувавши міжнародно-правові норми, дійшов висновку про не застосування відносно нього додаткового стягнення у вигляді конфіскації вилучених валютних коштів.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник Одеської Митниці Держмитслужби Ковташ Д.М. зазначив, що постанова суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що винесена із порушенням норм матеріального права з огляду на те, що суд залишив поза увагою, що ОСОБА_1 було переміщено по спрощеному порядку обмежену для такого переміщення валюту, а застосування судом адміністративного стягнення у вигляді накладення штрафу без конфіскації предмету митного правопорушення є незаконним, оскільки санкція ст. 471 МК України передбачає безальтернативну конфіскацію товарів, обмежених для переміщення через митний кордон України.

Посилаючись на такі доводи, представник Одеської Митниці Держмитслужби Ковташ Д.М. просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою визнати ОСОБА_1 винуватим у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 471 МК України та накласти на нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн. з конфіскацією товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил валюти у кількості 1 300 Євро.

Правові позиції інших учасників апеляційного розгляду.

У своїх письмових запереченнях захисник Маслов В.Г. в інтересах ОСОБА_1 не погодився із поданою представником митниці апеляційною скаргою та зазначив наступне:

- всупереч доводам апеляційної скарги, законодавство України не містить обмеження щодо максимального розміру ввезеної на територію України валюти, натомість, міститься лише зобов`язання декларувати її певний розмір;

- санкцією ст. 471 МК України передбачено, що конфіскація товарів може застосовуватись, якщо переміщення цих товарів через митний кордон заборонено або обмежено, проте законодавством не встановлено жодних обмежень щодо кількості ввезеної валюти;

- всупереч доводам апеляційної скарги, міжнародно-правові норми є частиною національного законодавства та мають пріоритетне значення, тому конфіскація у ОСОБА_1 валюти в розмірі 1 300 Євро, що є його заробітною платою, є втручанням в право особи на повагу до власності та позбавить його сім`ю права на матеріальне забезпечення.

Посилаючись на викладене, захисник просить апеляційну скаргу представника Одеської Митниці Держмитслужби Ковташа Д.М. залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду без змін.

В судове засідання апеляційного суду учасники провадження не з`явились, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце апеляційного розгляду, жодних клопотань про відкладення розгляду не подавали, у зв`язку із чим апеляційний суд, на підставі ч. 1 ст. 268 КУпАП, вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд за відсутності учасників процесу та фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювати.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та письмових заперечень до неї, а також матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні митного правопорушення при зазначених у постанові обставинах доведена змістом протоколу про правопорушення митних правил №3024/50000/19 від 12.11.2019 р. (а.с. 4-8), описом вилученої валюти (а.с. 15), поясненнями ОСОБА_1 (а.с. 9-10) та іншими матеріалами справи, тому його дії правильно кваліфіковані за ст. 471 МК України, як порушення порядку проходження спрощеного митного контролю («зелений коридор»), переміщення товару (валюти) в обсягах, що перевищують неоподатковану норму переміщення через митний кордон України.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано застосував відносно ОСОБА_1 стягнення у вигляді штрафу.

Мотивуючи своє рішення в частині не застосування адміністративного стягнення у вигляді конфіскації валютних цінностей у розмірі 1 300 Євро, суд 1-ої інстанції послався на наступні доводи.

Так, суд встановив, що ОСОБА_1 має легальні трудові доходи, оскільки був працевлаштований в закордонній компанії, що підтверджується трудовим контрактом особистого найму, посвідченням особи моряка, а також щомісячними розрахунками, що на думку суду підтверджує законність походження грошових коштів.

Суд врахував також:

- практику Європейського суду з прав людини, зокрема постанову ЄСПЛ від 11.07.2019 року по справі «Садоча проти України»;

- положення ст. 8 Конституції України, відповідно до якої, в Україні визнається і діє принцип верховенства права;

- приписи ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори» від 22.12.1993 року, згідно з якою, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є часткою національного законодавства України. Якщо міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, які передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України, тобто, в такому випадку, міжнародно-правові норми мають пріоритетне значення;

- норми Європейської Конвенції «Про захист прав і основних свобод людини» (далі по тексту Конвенції) та Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, які визнані в національній правовій системі, a також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Суд першої інстанції послався на положення Статті 1 Протоколу №1 до Конвенції з захисту прав людини, відповідно до яких, кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Дійшовши висновку про те, що сума, яка може бути законно ввезена, чи фізично переміщена через український митний кордон, в принципі не обмежена, обмежена лише сума (10 000 Євро), яка може бути ввезена без письмового декларування, суд зазначає у своєму рішенні, що, застосовуючи додаткове покарання у вигляді конфіскації валюти, суд фактично не залишить особі заробітної плати, яку вона заробила в установленому законом порядку своїм трудом і яка є єдиним її доходом.

Констатувавши той факт, що ОСОБА_1 не дотримався вимог щодо внесення відомостей до митної декларації, проте не вчинив будь-якого іншого правопорушення, яке можна припустити (наприклад, відмивання грошей або ухилення від сплати мита податків, тощо), суд зазначив у постанові, що сума, яку митний орган вимагає конфіскувати у правопорушника є для нього значною, а шкода, яку він потенційно міг завдати органам влади - незначна, оскільки ОСОБА_1 не ухилявся від сплати мита та інших зборів та не завдав державі ніякої шкоди.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що конфіскація в даному випадку накладе на особу індивідуальний та надмірний тягар та буде непропорційною до вчиненого правопорушення.

Апеляційний суд вважає постанову суду першої інстанції законною, обґрунтованою та справедливою, з огляду на таке.

Частиною 4 ст. 197 МК України передбачено, що обмеження щодо ввезення на митну територію України та вивезення за межі митної території України валютних цінностей, а також порядок переміщення їх через митний кордон України, у тому числі особливості декларування валютних цінностей (зокрема, визначення граничних сум валютних цінностей, які підлягають письмовому або усному декларуванню), можуть встановлюватись Національним банком України.

На виконання цього положення закону, Інструкцією НБУ «Про переміщення готівки і банківських металів через митний кордон України», яка затверджена постановою НБУ від 27.05.2008 року №148 зі змінами та доповненнями, внесеними постановою НБУ від 25.07.2012 року №312, визначено максимальну суму (еквівалент 10000 Євро), яка може переміщуватись фізичними особами через митний кордон України без декларування.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права.

Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції не обмежує право держави вводити в дію закони, які вона вважає необхідними для забезпечення контролю за користуванням майном або для забезпечення сплати податків, зборів або штрафів, тобто регулювати на законодавчому різні випадки, за наявності яких, особа може бути позбавлена своєї власності, є правом держави.

Судова практика у справах даної категорії в Україні, в тому числі в Одеському апеляційному суді (Апеляційному суді одеської області), не була однаковою та однозначною, адже її аналіз показує, що судами у аналогічних випадках приймалися рішення як про конфіскацію валютних цінностей, так і про відмову у такій конфіскації.

Натомість, оскаржувана постанова суду першої інстанції базується на рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Садоча проти України» від 11.07.2019 року, яке ухвалене саме на підставі розгляду даної категорії справ.

Зокрема, у п. 25 зазначеного рішенні Європейський Суд з прав людиниконстатував, що зобов`язання декларувати на митниці грошову суму, що перевищує 10 000 євро, викладено у Інструкції, прийнятій Національним банком України. Компетенція Національного банку з цього питання була згадана в ст. 97 Митного кодексу. Суд вважає, що відповідні правила були сформульовані з достатньою точністю і, таким чином, задовольнили якісну вимогу передбачуваності. Суд зазначає також, що, згідно з українською законодавчою базою даних, доступною на веб-сайті українського парламенту, Інструкцію було опубліковано в Офіційному віснику України №43 від 23 червня 2008 року і таким чином було забезпечено доступ громадськості до змісту цього документа. Той факт, що Постанова Національного банку, який затвердив Інструкцію, не була законом у формальному сенсі, не змінює вищезгадану оцінку, оскільки поняття закону, передбачене Конвенцією, також має автономне значення, яке може включати підзаконні акти. Тому Суд переконаний, що втручання у право власності заявника було засноване на законі, як того вимагає стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Вирішуючи питання, чи було завдяки втручанню забезпечено необхідний справедливий баланс між захистом права власності та вимогами загального інтересу суспільства, враховуючи свободу розсуду, що надається державі відповідачу у цій сфері, відповідно до п. 27 зазначеного рішення, суд визнав, що необхідний баланс не буде досягнуто, якщо відповідний власник майна буде змушений нести «особистий та надмірний тягар». До того ж, незважаючи на те, що другий абзац статті 1 Протоколу № 1 не містить чітких процесуальних вимог, Суд повинен розглянути питання про те, чи загалом надавав судовий розгляд заявнику розумну можливість звернутися з його справою до компетентних органів для того, щоб вони могли встановити справедливий баланс між відповідними конкуруючими інтересами.

При цьому, п.п. 30-32 згаданого рішення передбачає, що немає жодних ознак того, що він навмисно прагнув обійти митні правила. Уряд не заперечував, що заявник не заперечував під час перевірки безпеки, що він має готівку. Той факт, що українська влада не порушила кримінальну справу проти заявника, також свідчить про те, що вони визнали відсутність намірів обманювати їх з боку заявника і що, застосовуючи до нього конфіскацію, органи влади не намагалися запобігти будь-яким іншим незаконним діям, такі як відмивання грошей, торгівля наркотиками, фінансування тероризму або ухилення від сплати податків. Гроші, які перевозив заявник, були отримані на законних підставах, і йому було дозволено вивезти їх з України, якби він заявив про це митним органам. Звідси випливає, що єдиною незаконною (але не кримінальною) поведінкою, у якій можна було б звинуватити його, була його нездатність подати митним органам письмову заяву про те, що він перевозив таку суму грошей через кордон.

Суд наполягає на тому, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення, а санкція тяжкості правопорушення, для покарання за який вона призначається, - у цій справі, невиконання вимоги щодо декларування.

Справді, конфіскована сума була значною для заявника. Проте, немає жодних доказів того, що заявник міг би завдати будь-якої серйозної шкоди державі: він не ухилявся від сплати митних зборів або будь-яких інших зборів і не завдав будь-яку іншу майнову шкоду державі, тому, на думку Суду, конфіскація всієї не задекларованої суми грошей наклала на заявника індивідуальний та надмірний тягар і була непропорційною до вчиненого правопорушення. Отже, було порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Системний аналіз наведеного рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Садоча проти України» від 11.07.2019 року та постанови суду першої інстанції у справі ОСОБА_1 показує, що ці справи по суті є ідентичними, а отже, рішення національного суду має відповідати правовій позиції рішення Європейського Суду з прав людини.

Так, ОСОБА_1 були надані документи, підтверджуючі легальність коштів, які він перевозив через митний кордон України й які були ретельно досліджені судом 1-ої та апеляційної інстанції, а саме: контракт особистого найму офіціантом в АТ «LIGABUE CATERING SWISS S.A.» на борту судна «HAMBURG» та додаток до нього (а.с. 32-44), посвідчення особи моряка (а.с. 45), а також довідки щодо заробітної плати (а.с. 47-62).

Той факт, що відносно ОСОБА_1 не було відкрито кримінальних проваджень, також свідчить про те, що органи державної влади визнали відсутність намірів обманювати їх з боку ОСОБА_1 та, що органи влади не намагалися запобігти будь-яким іншим незаконним діям, таким як відмивання грошей, торгівля наркотиками, фінансування тероризму або ухилення від сплати податків.

Суд апеляційної інстанції вважає, що митними органами не надано жодних доказів того, що ОСОБА_1 міг би завдати будь-якої серйозної шкоди державі: він не ухилявся від сплати митних зборів або будь-яких інших зборів та не завдав будь-якої іншої майнової шкоди державі, тому, на думку суду, конфіскація не задекларованої суми грошей могла б накласти на нього індивідуальний та надмірний тягар та була б непропорційною до вчиненого правопорушення, що, як наслідок, порушило статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Підсумовуючи наведені висновки, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване рішення є законним та справедливим, тому визнає апеляційну скаргу представника Одеської Митниці Держмитслужби Ковташа Д.М. такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 7, 280, 285, 294 КУпАП, ст.ст. 197, 465, 471, 527, 528, 529 МК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника Одеської Митниці Держмитслужби Ковташа Д.М. залишити без задоволення.

Постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 31.01.2020 року про накладання стягнення на ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.В. Копіца