Справа № 417/28/20
Провадження № 33/810/33/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справах Луганського апеляційного суду Руденко В.В.,

розглянувши «11» березня 2020 року у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Сєвєродонецьк Луганської області апеляційну скаргу особи, що притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Бондарівка Марківського району Луганської області, тимчасово не працюючого, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на постанову судді Марківського районного суду Луганської області від 12 лютого 2020 року по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП ,-

В С Т А Н О В И В :

Постановою судді Марківського районного суду Луганської області від 12 лютого 2020 року громадянина ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 гривень, в дохід держави, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 420 гривні 40 копійок.

У постанові суду зазначено, що ОСОБА_1 31 грудня 2019 року о 18 год. 45 хв. по вул. Калашникова в с. Бондарівка Марківського району Луганської області, керував транспортним засобом ВАЗ 210990-20, д.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку проводився у лікаря ОСОБА_2 за адресою: смт. Марківка , вул. Центральна , буд .16, висновок №239, чим порушив вимоги п.2.9 ПДР, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 порушує питання про скасування постанови суду першої інстанції у зв`язку з неповнотою судового розгляду та порушенням його права на справедливий судовий захист.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції порушив принципи верховенства права, законності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, недостатньо аргументовано мотивував своє рішення, ухвалив його на припущеннях, а також допустив неправильність при застосуванні норм права. Апелянт зазначає, що працівники поліції прибули на місце зупинки транспортного засобу, де побачили автомобіль, в якому не було водія. Факт того, що саме він, ОСОБА_1 , був за кермом транспортного засобу встановлений не був та що підтверджується відеозаписом долученим до протоколу.

Апелянт наголошує, що у протоколі не був зафіксований факт адміністративного правопорушення відповідно до ст.ст.251,279,266 КУпАП, тобто взагалі не було проведено обов`язкового огляду особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, у порядку і етапності передбачених законом. Вказує, що в матеріалах є докази того, що він не знаходився за кермом автомобіля, а також те, що огляд проводився без обов`язкового використання спеціальних технічних засобів працівником поліції, що є прямим порушенням порядку проведення огляду.

Поміж того ОСОБА_1 вказує, що згідно постанови він у судове засідання з`явився, але 12 лютого 2020 року він тільки дізнався про те, що справа вже розглянута та винесена постанова, таким чином він був позбавлений можливості захищати свої інтереси та висловлювати заперечення стосовно обставин справи в суді першої інстанції.

В судове засідання апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, але його неявки відповідно до ч.6 ст.294 КУпАП не перешкоджає апеляційному розгляду.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи поданої апеляційної скарги, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями ст.ст.245,252,280 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому положеннями статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Між тим, вказаних вимог закону судом першої інстанції не дотримано з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи своє рішення про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, суддя місцевого суду послався, як на докази, на матеріали справи, а саме:

- протокол про адміністративне правопорушення серії БР №032924 від 31.12.2019 року (а.с.4);

- протокол АА №180752 від 31.12.2019 про адміністративне затримання за ч.2 ст.262 КУпАП (а.с.5);

- письмові пояснення медичної сестри приймального відділення ОСОБА_3 (а.с.6);

- висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 31.12.2019 відносно ОСОБА_1 (а.с.7);

- рапорт поліцейського сектору реагування патрульної поліції Марківського ВП ГУНП в Луганській області старшого сержанта поліції Гурянського Ю.В.(а.с.8);

- копію постанови про накладення адміністративного стягнення Серія БАА №628807 від 31.12.2019 за ч.1 ст.126 КУпАП (а.с.10);

- аудиодиск з відеозаписом ОСОБА_1 (а.с.11).

Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Як вбачається зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення від 31.12.2019 року серії БР № 032924, складеного відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП (а.с.4), 31 грудня 2019 року о 18-45 годині водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «ВАЗ 21990-20», номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Калашнікова с. Бондарівка Марківського району в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння, у встановленому законом порядку проводився у лікаря ОСОБА_2 висновок №239, чим порушив вимоги п.2.9 ПДР України.

Проте, судом апеляційної інстанції був відтворений відеозапис з мобільного телефону працівника поліції, який міститься на одному файлі СD- диску, долученого до матеріалів справи (а.с.11).

Так на відеофайлі video_2020-01_12-38-08 зафіксовано, як працівник поліції підійшла до автомобіля, який не рухався, та запропонувала водію вийти з машини. При цьому працівник поліції пояснила, що бачила, як водій пересів на пасажирське сидіння та стверджувала, що в неї є відео, хто саме був за кермом. Далі, задні двері автомобіля відчинились, з яких вийшов ОСОБА_1 та заявив, що він не керував ТЗ. При цьому відеозаписом зафіксовано, що на передньому пасажирському сидінні, сидить інша особа. На прохання працівників поліції надати водійське посвідчення, реєстраційний документ на транспортний засіб та страховий поліс, ОСОБА_1 відповів, що за кермом транспортного засобу він не перебував. В той же час ОСОБА_1 наполягав на тому, щоб працівники поліції показали йому відеозапис, з якого б вбачалося, що саме він їхав за кермом автомобіля. Однак поліцейські йому у цьому відмовили. Подальша відеозйомка засвідчує лише процедуру адміністративного затримання ОСОБА_1 в порядку ч.2 ст.262 КУпАП.

Згідно загальних положень, що містяться у п. 1.1. ПДР України, ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Як зазначено у п.2.9 «а» ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно з п.1,2 розділу 1 Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 09.11.2015 №1452/735 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 за №1413/27858, ця Інструкція визначає процедуру проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі - стан сп`яніння), та оформлення результатів такого огляду.

Огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі - поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Між тим, згідно термінології, визначеної п.1.10. ПДР України, водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Однак, за результатами судового розгляду суд апеляційної інстанції дійшов до переконання про відсутність належних і достатніх доказів для висновку про те, що ОСОБА_1 керував автомобілем за встановлених місцевим судом обставин.

Факт перебування у стані сп`яніння ОСОБА_1 не заперечується, але у даному випадку для нього не створює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Тому висновки місцевого суду про те, що саме ОСОБА_1 керував автомобілем з ознаками алкогольного сп`яніння не ґрунтуються на належних доказах та не спростовують версії апелянта щодо обставин події.

Водночас, на думку апеляційного суду, не є належними доказами у даному випадку рапорт працівника патрульної поліції Гурянського Ю.В. (а.с.8), а також письмові пояснення медичної сестри ОСОБА_3 (а.с.6), на які посилався місцевий суд у своєму рішенні, оскільки патрульний поліцейський, як свідок, є зацікавленою особою та його пояснення не мають об`єктивного підтвердження, а показання медичної сестри ОСОБА_3 не доводять факт керування автомобілем саме ОСОБА_1 , а лише підтверджують факт його перебування у стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до положень ст.1 та ч.1 ст.2 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Положеннями ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950, ратифікованою Україною 17.97.1997 передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Апеляційний суд наголошує, що правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.

Так, згідно п.4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) зазначено, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.

В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєв проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції.

Крім того, у п.21 свого рішення у справі «Надточий проти України від 15 травня 2008 року» ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., з наступними змінами, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до ЄСПЛ.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п.150, п.253).

Апеляційний суд констатує відсутність прямих доказів керування ОСОБА_1 автомобілем за указаних у постанові місцевого суду обставин. Припущення свідка має високу вірогідність, але без підтвердження іншими доказами, залишається припущенням, яке трактується на користь обвинувачуваної особи і само по собі не може бути покладено в основу висновку про винуватість.

Інші доводи апеляції для вирішення справи по суті значення не мають.

Отже слід дійти висновку про недоведеність «поза будь-яким розумним сумнівом» факту керування транспортним засобом ОСОБА_1 у даній справі.

У зв`язку з чим висновки суду першої інстанції щодо встановлення фактичних обставин справи, які наведені у постанові суду, не відповідають зібраним у справі та перевіреним апеляційним судом доказам у їх сукупності.

За наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції, відповідно до ч.8 ст.294 КУпАП, має право:

1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін;

2) скасувати постанову та закрити провадження у справі;

3) скасувати постанову та прийняти нову постанову;

4) змінити постанову.

Підсумовуючи вищенаведене апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, а його висновки про винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення не ґрунтується на належних доказах.

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а постанова судді Марківського районного суду Луганської області від 12 лютого 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП підлягає скасуванню, із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову судді Марківського районного суду Луганської області від 12 лютого 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП - скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДЯ ЛУГАНСЬКОГО

АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ В.В. РУДЕНКО