ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 330/396/15 Головуючий в 1 інст. Федорець С.В.
Провадження № 33/807/462/20 Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 липня 2020 року м. Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Запорізького апеляційного суду справу за апеляційною скаргою адвоката Трет`якової Т.Ю., яка діє в інтересах особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Якимівського районного суду Запорізької області від 5 червня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання адвоката Третякової Т.Ю. в інтересах ОСОБА_1 про вирішення питання, пов`язаного з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Якимівського районного суду Запорізької області від 20 березня 2015 року по справі № 330/396/15-п ОСОБА_1 було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП до 10 діб адміністративного арешту.

2 червня 2020 року на адресу Якимівського районного суду Запорізької області надійшло клопотання адвоката про вирішення питання, пов`язаного з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, у якому викладено прохання припинити виконання зазначеної вище постанови у зв`язку із давністю виконання постанови про накладення адміністративного стягнення.

Оскаржуваною постановою від 5 червня 2020 року суд відмовив у задоволенні клопотання адвоката.

Своє рішення суд мотивував тим, що постанова відносно ОСОБА_1 була звернута до виконання (направлена до Якимівського РВ ГУМВС України в Запорізькій області) вчасно, тобто без пропуску трьохмісячного строку, встановленого ст. 303 КПК України. Разом із тим КУпАП не містить положень щодо звільнення від відбування адміністративного стягнення у зв`язку із закінченням строків давності виконання постанови про накладення адміністративного стягнення. По справі відсутні і обставини, зазначені пунктах 5, 6 і 9 статті 247 КУпАП для припинення виконання постанови про накладення адміністративного стягнення.

В апеляційній скарзі адвокат Трет`якова Т.Ю. просить скасувати постанову від 5 червня 2020 року та припинити виконання постанови від 20 березня 2015 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб.

Свої вимоги мотивує тим, що суд обґрунтував своє рішення ст. 362 КУпАП, яка рішенням Конституційного Суду України від 23.11.2018 визнана такою, що не відповідає Конституції України.

Крім того зазначає, що суд, мотивуючи відмову у задоволенні клопотання приписами ст. 303 КПК України, не перевірив факт доставки супровідного листа Якимівським РВ ГУМВС України в Запорізькій області, а також ототожнив поняття «направлена» та «звернута до виконання».

Вказує на те, що суд врахував норму права без урахування посилань адвоката на рішення ЄСПЛ «Лучанінова проти України», рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, на принцип 4 Рекомендації № R(91) 1 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій, тобто виніс постанову по формальним ознакам, без законних на те підстав.

Адвокат надала заяву про розгляд апеляційної скарги за відсутності її та ОСОБА_1 .

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважаю, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КУпАП законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Як визначає ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 1 КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Порядок та процедура виконання постанов про накладення усіх видів адміністративних стягнень детально регламентується розділом V КУпАП, глава 25 якого містить основні (загальні) положення, а принцип обов`язковості виконання таких постанов для державних і громадських органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян закріплений у ст. 298 Кодексу.

Так, постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України, і звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову (ч. 1, 4 ст. 299 КУпАП)

Згідно з ч. 1-2 ст. 300 цього Кодексу така постанова виконується уповноваженим на те органом у порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами України. Орган Національної поліції забезпечує виконання постанови про адміністративний арешт у порядку, встановленому законами України.

Провадження по виконанню постанови про застосування адміністративного арешту передбачене главою 32 розділу V КУпАП, а саме на підставі ст. 326 (в редакції на час накладення адміністративного стягнення) постанова про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення, а згідно ст. 305 цього Кодексу контроль за правильним і своєчасним виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення здійснюється суддею, який виніс постанову, та іншими органами державної влади в порядку, встановленому законом. За наявності обставин, що ускладнюють виконання такої постанови або роблять її виконання неможливим, суддя може відстрочити її виконання на строк до одного місяця (ч. 1 ст. 301).

З огляду на викладене, необхідно зауважити, що КУпАП за своєю суттю є законом, який поєднує норми матеріального та процесуального права, охоплює всі сфери суспільно-економічного життя і в той же час містить в собі ряд колізійних норм або норм, які не виконуються через їх недосконалість.

Зокрема, стадія виконання постанови про накладення адміністративних стягнень є заключною і зазвичай проходить у два етапи: 1) звернення постанови до виконання і 2) безпосереднє виконання постанови про накладення адміністративних стягнень.

Під зверненням постанови до виконання у ст. 303 КУпАП необхідно розуміти своєчасне (не більш ніж через три місяці з дня її винесення) направлення постанови до органу, який відповідно до законодавства уповноважений її безпосередньо виконувати, в даному випадку до органу Національної поліції, і визнається єдиним юридичним фактом, який має значення для встановлення, чи підлягає вона виконанню, незалежно від того, чи розпочато безпосереднє (реальне) виконання цієї постанови, що дотримано судом першої інстанції.

Безпосереднє виконання постанов про накладення стягнення у виді адміністративного арешту забезпечує орган Національно поліції у порядку, встановленому законами України (ч. 2 ст. 300 КУпАП), однак системний аналіз основних положень цього Кодексу, в тому числі і розділу V, дає апеляційному суду підстави для висновку, що незважаючи на власну назву ст. 303 законодавством України не передбачена давність виконання постанови судді про накладене стягнення, яка вже прийнята відповідним органом до виконання, що, в свою чергу, необґрунтовано обмежує права, свободи і законні інтереси осіб, які притягнуті до адміністративної відповідальності, та суперечить завданням КУпАП.

Фактична «безстроковість» виконання таких постанов суперечить принципу правової визначеності, що є складовою принципу верховенства права і широко застосовується ЄСПЛ при оцінці порушень державами-членами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конституційний Суд України в рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5 рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

Цей висновок об`єктивно узгоджується із судовою практикою ЄСПЛ, який неодноразово у своїх рішеннях вказував, що коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності (рішення від 28.03.2000 у справі «Барановський проти Польщі» (Baranowski v. Poland), заява № 28358/95). ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), п. 33, Reports 1996-V), а у п. 111 рішення від 23.10.2008 по справі «Солдатенко проти України», зазначив, «встановлюючи, що будь-яке позбавлення свободи має здійснюватися «відповідно до процедури, встановленої законом», п. 1 ст. 5 не просто відсилає до національного закону <...> він також стосується «якості закону», вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права <...> При цьому «якість закону» означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість позбавлення свободи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля».

В інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 53 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України», у п. 19 рішення від 18.12.2008 у справі «Новік проти України».

Крім того, Конституційний Суд України у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні КСУ поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного аналізу вказаного законодавства України, правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України», рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України, рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України», враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною складовою принципу верховенства права та який знайшов своє закріплення у рішеннях КСУ, прецедентних рішеннях ЄСПЛ, апеляційний суд приходить до висновку, що на зазначену справу про адміністративне правопорушення щодо накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді арешту, поширюються стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження.

Відтак, це надає можливість застосувати аналогію закону при апеляційному розгляді постанови судді щодо відмови у визнанні такою, що не підлягає виконанню постанови цього ж судді про накладення адміністративного стягнення, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема Кримінального кодексу України, яка регламентує подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення, в тому числі і щодо можливості перегляду оскарженого судового рішення в апеляційній інстанції, що є невід`ємним правом (правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції), а для суддів усіх інстанцій важливим елементом законного і справедливого правосуддя, оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання.

Такою нормою у КК України є стаття 80, яка розташована у розділі ХІІ «Звільнення від покарання та його відбування» і регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Згідно ч. 1 цієї статті особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) 3 роки у разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості; 3) 5 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше 5 років за тяжкий злочин; 4) 10 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше 10 років за особливо тяжкий злочин; 5) 15 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше 10 років за особливо тяжкий злочин.

Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання, і відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені п. 1-3 ч. 1 цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у ч. 1 та 3 цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину (ч. 3, ч. 4 ст. 80 КК).

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що відповідно до принципу верховенства права давність виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту згідно норм КУпАП не може тривати довше, ніж давність виконання обвинувального вироку суду у кримінальному праві, у якому особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано: 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі (яким і є арешт згідно п. 8 і 9 ст. 51, 60 КК; п. 7 ч. 1 ст. 24, 32 КУпАП).

Отже, строк давності виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту не повинний не перевищувати 2-х років. При цьому апеляційний суд враховує і відсутність даних у матеріалах справи про ухилення ОСОБА_1 від відбування накладеного стягнення, адже на запит суду першої інстанції про причини невиконання постанови (а.с. 17), орган Національно поліції відповіді не надав.

На підставі викладеного, постанову судді суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання адвоката про припинення виконання постанови суду про накладання на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту на 10 діб не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому вона підлягає скасуванню через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушення норм процесуального права.

Одночасно апеляційний вважає за необхідне винести нову постанову, якою звільнити ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення, накладеного постановою судді суду першої інстанції від 20.03.2015.

Керуючись ст. 294 КУпАП України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_2 якової Т.Ю. задовольнити.

Постанову судді Якимівського районного суду Запорізької області від 5 червня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання адвоката Третякової Т.Ю. в інтересах ОСОБА_1 про вирішення питання, пов`язаного з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, скасувати.

Звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від відбування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту на строк 10 діб, накладеного постановою судді Якимівського районного суду Запорізької області від 20 березня 2015 року за ч. 1 ст. 130 КУпАП, у зв`язку із закінченням строку давності виконання цього судового рішення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду В.Я. Рассуждай

Дата документу Справа № 330/369/15