ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1442/20 Справа № 932/8843/20 Суддя у 1-й інстанції - Карягіна Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Коваленко Н. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року м. Дніпро

Суддя-доповідач Дніпровського апеляційного суду Коваленко Н.В., розглянувши апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року, щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого директором Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.10.2020 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, та закрито провадження у справі у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

За обставин, викладених у постанові, 29.04.2020 за вих. № 20200429_4 ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради було направлено інформаційний запит щодо надання інформації стосовно земельних ділянок, які розташовані у м.Дніпро та перебувають у комунальній власності. Інформаційний запит зареєстровано 29.04.2020 у Дніпровській міській раді за вх. № 37/896 та передано на розгляд до Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради.

Відповідно до Положення про департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради № 50/36 від 24.10.2018, з метою виконання покладених на Департамент завдань, Департамент забезпечує доступ до публічної інформації, розпорядником якої він є. Особою, що має право первинного підпису фінансових документів в установленому порядку та визначення права підпису документів від імені Департаменту є директор Департаменту, який без доручення діє від імені Департаменту, представляє його в органах місцевого самоврядування, центральних і місцевих органах державної влади, правоохоронних органах і судах, на підприємствах, в організаціях і установах всім форм власності, у відносинах із громадянами.

Згідно розпорядження Дніпровського міського голови № 1-23/6-рк від 23.06.2017 директором Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради призначено ОСОБА_1

06.05.2020 за вих. № 7/3-932 Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради (далі- Департамент) за підписом ОСОБА_1 була надана відповідь на інформаційний запит потерпілого ОСОБА_2 , щодо продовження строку розгляду інформаційного запиту до 20 робочих днів.

28.05.2020 за вих. № 7/3-1080 Департаментом, за підписом директора ОСОБА_1 , була надана остаточна відповідь на інформаційний запит потерпілого ОСОБА_2 , якою було відмовлено у наданні перших десяти сторінок запитуваних документів та роз`яснено потерпілому про необхідність відшкодування фактичних витрат на копіювання та друк.

Відповідь, що була надана потерпілому листом від 28.05.2020 за вих. № 7/3-1080 за підписом директора Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради ОСОБА_3 на інформаційний запит не відповідає вимогам Закону України «Про доступ до публічної інформації». Так, в листі зазначено, що надання перших десяти сторінок запитуваної інформації здійснюється виключно після відшкодування фактичних витрат на копіювання (друк), так як частинами документи не надаються.

Однак, Закон України «Про доступ до публічної інформації» визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, і доступ до інформації відповідно до статті 5 Закону, зокрема, забезпечується шляхом надання її за запитами на інформацію, що відповідно до змісту п. 6 ст. 14 Закону визначено обов`язком розпорядників інформації.

Частиною 1 статті 21 Закону передбачено, що інформація на запит надається безкоштовно. В той же час у разі, якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк, тобто запитувач інформації зобов`язаний відшкодувати витрати на виготовлення всіх сторінок запитаної інформації, крім перших 10 сторінок, які надаються безкоштовно одночасно з повідомленням про необхідність відшкодування витрат на виготовлення копій решти документів.

Законодавча вимога щодо відшкодування фактичних витрат на копіювання та друк насамперед є гарантією того, що надання інформації запитувачам не призведе до надмірних витрат розпорядника інформації, що може негативно вплинути на виконання ним своїх повноважень. Однак зазначені положення не можуть використовуватись розпорядником інформації як легальний механізм, який надає підстави нівелювання права кожного на доступ до публічної інформації.

Практика розпорядника інформації, зокрема, Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради щодо відмови у наданні 10 перших сторінок з одночасним повідомленням про необхідність відшкодування витрат на виготовлення копій решти документів суперечить меті зазначеного Закону та ставить під загрозу механізм забезпечення розпорядниками права на доступ до публічної інформації, становить ризики щодо прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень.

У разі невідшкодування витрат запитувачем інформації у визначений строк, перші безкоштовні 10 сторінок запитуваної інформації не надаються, а тому запитувач інформації позбавлений конституційного права на доступ до інформації.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову суду першої інстанції скасувати, прийняти нову постанову, якою провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю складу і події адміністративного правопорушення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Звертається увага в апеляційній скарзі й на порушення права на захист, оскільки справу розглянуто за його відсутності.

ОСОБА_1 вказує на порушення вимог ст. 254 КУпАП, при оформленні протоколу, оскільки протокол складено 29.07.202, в той час як скаргу про порушення вимог ним закону до Уповноваженої Верховної ради з питань прав людини подано в червні 2020 року. Матеріали додані до протоколу у копіях, без належного засвічення, без нумерації сторінок. Отже, на думку апелянта, зібрані у справі докази не можуть бути належними.

Також, в порушення вимог ст. 256 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення, не підписаний посадовою особою, яка його складала та потерпілим, як не вказані у ньомуй свідки правопорушення.

Окрім того, ОСОБА_1 наполягає на тому, що він не відмовляв Інформаційному агентству Антикорупційна правозахисна рада в наданні інформації, а лише запропонував оплатити витрати, пов`язані з виготовленням копій, оскільки надати безкоштовно ці документи є неможливим, так як вони є цілісними.

Наголошується і на тому, що особисто ОСОБА_2 не підписував інформаційні запити, а вони містять відсканований підпис, в той час як має бути підписаний за допомогою електронного цифрового підпису, що свідчить про невідповідність вимогам закону цього документу.

Окрім того, не погоджується апелянт з висновком суду про необхідність визнання винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення при закритті провадження у справі через збіг строку, передбаченого ч. 2 ст. 38 КУпАП.

У судове засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 , його захисник Ткаченко С.М., потерпілий ОСОБА_2 не з`явилися, були повідомлені належним чином про дату та час судового розгляду, про причини своєї неявки суд не повідомили. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність.

Суд апеляційної інстанції, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Ці вимоги, судом першої інстанції були виконані в повному обсязі, а викладений в постанові висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 212-3 КУпАП, а саме в порушенні Закону України "Про доступ до публічної інформації", зокрема, у неправомірній відмові в наданні інформації, відповідає фактичним обставинам справи та ґрунтується на доказах, наявних в матеріалах справи, досліджених судом та висновки щодо правової оцінки, яких перевірені судом апеляційної інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 , правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 212-3 КУпАП й про закриття провадження у справі у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 та 3 статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до статі 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (Далі Закону), публічна інформація відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

За змістом статей 3, 4 цього Закону право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації, здійсненням громадського контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації та юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації. Відповідно до частин 3, 4, 5 статті 19 Закону запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Так, ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні правопорушення, яке виразилося у порушенні Закону України «Про доступ до публічної інформації», тобто у неправомірній відмові в наданні інформації за інформаційним запитом, а саме відповіддю Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 28.05.2020 за підписом директора ОСОБА_1 відмовлено у наданні перших 10 сторінок запитуваних документів та роз`яснено потерпілому про необхідність відшкодування фактичних витрат на копіювання та друк інформації.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 22 Закону розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у разі, якщо особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені ст. 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком. Так, частиною 1 статті 21 Закону передбачено, що інформація на запит надається безкоштовно. У разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк.

Конституційний Суд України в ухвалі щодо необхідності офіційного тлумачення ч. 1 ст. 21 Закону зазначив, що положення Закону викладені чітко, зрозуміло і передбачають відшкодування запитувачем фактичних витрат на копіювання та друк документів понад встановлену Законом кількість сторінок, а тому не потребують офіційної інтерпретації (ухвала від 25.06.2013 р. № 29-у/2013).

Отже, якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний оплатити витрати, пов`язані з копіюванням документів понад встановлений обсяг. Копії десяти сторінок документу надаються безкоштовно. Виставлення рахунку на оплату відшкодування витрат, пов`язаних з копіюванням та друком, всього об`єму запитуваної інформації (копій документів) є неправомірним та таким, що суперечить положенням вказаного Закону.

Висновки суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_1 об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 212-3 КУпАП у виді неправомірної відмови в наданні інформації за інформаційним запитом є правильними та ґрунтуються на правильному тлумаченні Закону України Про доступ до публічної інформації.

Окрім того, в цій справі обов`язок службової особи надати відповідь на інформаційний запит підтверджується таким.

Як видно зі змісту запиту, голова Інформаційного агентства ГО «Антикорупційна правозахисна рада» ОСОБА_2 запитував інформацію, яка відповідає ознаці становить суспільний інтерес. В обґрунтування інформаційного запиту, ОСОБА_2 зазначив, що предметом суспільного інтересу вважається інформація, поширення якої сприяє виявленню корупційних правопорушень.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 21 названого Закону при наданні особі інформації про себе та інформації, що становить суспільний інтерес, плата за копіювання та друк не стягується.

Як видно із запиту, суб`єкт звернення просив надати йому відповідь на запит, в тому числі шляхом надсилання на електронні адреси, зазначені в запиті. На вказані електронні адреси були направлені тільки повідомлення про продовження розгляду запиту та повідомлення про результати розгляду запиту.

Положення Закону передбачають, що особа має право вибирати на власний розсуд джерела отримання запитуваної інформації, а саме через письмовий запит чи в інший спосіб. Це стосується також і форми запитуваної інформації: паперова чи електронна. Положеннями Закону не передбачено оплати інформації за сканування документів розпоряднику інформації з метою її надання в електронному вигляді. Вказаним Законом встановлено обов`язок запитувача на відшкодування фактичних витрат розпоряднику інформації виключно на копіювання та друк документів, якщо їх обсяг становить більш як 10 сторінок.

Мотивування відмови взагалі не містить чому розпорядник інформації відмовляє в наданні запитуваних документів в електронному виді та інформації, яка становить суспільний інтерес, що надається безоплатно (або чому вважає, що запитувана інформація не відноситься до такої).

Отже, у суду апеляційної інстанції немає жодного сумніву, що в цій справі розпорядник інформації зобов`язаний був надати інформацію на запит голови Інформаційного агентства ГО «Антикорупційна правозахисна рада» ОСОБА_2 і відмова в задоволенні такого запиту суперечить положенням Закону, за що й передбачена відповідальність, встановлена ч. 2 ст. 213-3 КУпАП.

Посилання захисника на розпорядження міського голови від 27.06.2017 № 655-р Про затвердження Порядку відшкодування фактичних витрат на копіювання (сканування) або друк копій документів, що надаються за запитом на інформацію Дніпровською міською радою та наказу директора департаменту по роботі з активами від 29.11.2017 № 213-УД Про затвердження Порядку відшкодування фактичних витрат на копіювання (сканування) або друк копій документів, що надаються за запитом на інформацію департаментом по роботі з активами Дніпровською міською радою і твердження, що ОСОБА_1 діяв у порядку, визначеному вказаними документами, апеляційний суд вважає необґрунтованими, з таких підстав.

Положення будь-яких нормативно-правових актів в частині регулювання суспільних відносин, пов`язаних з порядком здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, не можуть суперечити Закону України «Про доступ до публічної інформації», який є спеціальним щодо спірних правовідносин. Зазначене правило прямо слідує з вимог частини 4 статті 13 Закону, відповідно до яких усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Апеляційний суд вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_2 звернувся з інформаційним запитом у формі електронного документа, однак не підписав його електронним цифровим підписом, що, на думку апелянта, є обов`язковим елементом при надісланні електронного документа, тому цей запит взагалі підлягав поверненню і не повинен був розглядатися, оскільки Закон не вимагає щоб запит на доступ до публічної інформації був підписаний електронним цифровим підписом і, як зазначено вище, Законом не передбачено обмежень щодо вибору способу отримання запитуваної інформації. Про це свідчить ч. 5 ст. 19 Закону, якою передбачено можливість зазначення у запиті лише електронної адреси.

Одним із ключових принципів закону про доступ до інформації є максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації. Закон визначає вичерпний перелік даних, які мають бути в запиті для того, щоб бути розглянутим і розширювальне тлумачення вимог до інформаційного запиту в бік висування додаткових вимог, як, наприклад, підписання кваліфікованим електронним (цифровим) підписом є неправомірним і суперечило б принципам Закону.

Поза увагою сторони захисту залишається той факт, що розпорядник інформації не відмовив в задоволенні інформаційного запиту з цих підстав (відсутності електронного цифрового підпису), а, навпаки, зареєстрував його, продовжив строк розгляду до 20 днів і відмовив в його задоволення, виключно у зв`язку з не відшкодуванням запитувачем фактичних витрат розпоряднику інформації на копіювання та друк документів.

З цих же міркувань виходить суд апеляційної інстанції, оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо непідписання інформаційного запиту особисто ОСОБА_2 . За своїм змістом такі доводи є припущеннями, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази цієї обставини, а враховуючи той факт, що в подальшому до суду першої інстанції ОСОБА_2 подавались процесуальні документи з оригіналом підпису, то не виникає сумнівів щодо суб`єкта запитувача та його волевиявлення у виді звернення з відповідним запитом у цій справі та його заінтересованості в їх подальшій долі.

Відповідно до частини 6 статті 19 Закону з метою спрощення процедури оформлення письмових запитів на інформацію особа може подавати запит шляхом заповнення відповідних форм запитів на інформацію, які можна отримати в розпорядника інформації та на офіційному веб-сайті відповідного розпорядника. Подання інформаційного запиту, шляхом заповнення форми на офіційному веб-сайті відповідного розпорядника, взагалі не передбачає наявності будь-якого підпису.

Зазначене обґрунтовується тим, що згідно з положеннями Закону розпорядник інформації не здійснює ідентифікацію запитувача, а запитувачами інформації - є будь-які фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень (пункт 1 частини 1 статті 12 Закону).

Доводи апеляційної скарги про те, що протокол про адміністративне правопорушення складений з порушенням встановленого частиною 2 статті 254 КУпАП строку, апеляційний суд розцінює також як необґрунтовані, виходячи з такого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше 24 годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у 2 примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

За змістом положень ст.254 КУпАП, строк для складання адміністративного протоколу починає свій відлік після того, як в посадової особи, уповноваженої складати протокол, буде достатньо фактичних даних для висновку про наявність в діях чи бездіяльності особи вини у вчиненні правопорушення, наявності всіх достатніх даних для заповнення та складання протоколу про адміністративне правопорушення, тобто після виконання всіх необхідних процесуальних дій.

Як видно з матеріалів справи, 23.07.2020 за вих. № 5852.2/С/579.7/20/20/46 Регіональний представник Уповноваженого ВРУ з прав людини у Дніпропетровській області Кокшарова Т.А. надіслала запит Голові Дніпровської міської ради Філатову Б.А. на отримання низки копій документів за фактом ненадання відповіді на інформаційні запити ОСОБА_2 , в тому числі у цій справі, для вирішення питання щодо встановлення особи, причетної до вчинення цього правопорушення.

Згідно з запитом, копії зазначених матеріалів, завірених належним чином, мали бути надані безпосередньо ОСОБА_1 29.07.2020 під час надання ним пояснень. Враховуючи відсутність в матеріалах справи супровідного листа з відміткою про дату та номер вхідної кореспонденції, а саме документів, які витребувані Регіональним представником Уповноваженого ВРУ, слід дійти висновку, що вищезазначені документи були надані особисто ОСОБА_1 безпосередньо під час надання ним письмових пояснень 29.07.2020, тобто в день складення протоколу.

Отже, після отримання та опрацювання відомостей, які були необхідні для складення протоколу, такий протокол був складений щодо ОСОБА_1 , й строк, передбачений ч. 2 ст. 254 КУпАП для складення протоколу про адміністративне правопорушення, не порушений, у зв`язку з чим відповідні доводи захисту є неприйнятними.

Доводи апеляційної скарги, про те що уповноваженій особі не надано право на підписання протоколу, не ґрунтуються на матеріалах справи, в яких наявне доручення, видане Уповноваженою Верховної Ради України з прав людини Л. Денисовою від 21 грудня 2019 року за № 534/д, згідно з яким ОСОБА_4 уповноважена складати протоколи про адміністративні правопорушення за фактами порушення, зокрема, й Закону України Про доступ до публічної інформації.

Системне тлумачення зазначених положень Закону, Закону України Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Положення та п. 8-1 ч. 1 ст. 255 КУпАП дають підстави для однозначного висновку, що положення Закону регулюють відносини, що виникають між юридичними особами публічного та приватного права стосовно доступу до публічної інформації, Уповноважений з прав людини є належним суб`єктом контролю за забезпеченням доступу до публічної інформації і за наявності відповідного доручення Уповноваженого провідний спеціаліст відділу регіонального представництва в східних областях Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в цій справі ОСОБА_4 , є уповноваженою особою на складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Посилання ОСОБА_1 в скарзі на те, що протокол не підписаний особою, яка його склала, не заслуговують на увагу, оскільки остання сторінка протоколу щодо ОСОБА_1 містить підпис ОСОБА_4 - особи, яка його склала.

Необґрунтованими є і доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неналежного завірення копій документів, долучених до протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки вони є суто формальними. Копії документів, долучених до протоколу Дніпровською міською радою прошиті та скріплені печаткою, копії документів, які долучені особою, яка склала протокол, завірені її підписом і також прошиті.

Всі документи, наявні в матеріалах справи суд першої інстанції правомірно визнав належними, достовірними та допустимим доказами в розумінні статті 251 КУпАП, а протокол складений уповноваженою особою таким, що відповідає вимогам ст.ст. 255, 256, 257 КУпАП.

Необґрунтованими є і доводи апеляційної скарги, що юридична особа - Інформаційне агентство ГО «Антикорупційна правозахисна рада» не може бути потерпілим, згідно зі ст. 269 КУпАП, оскільки матеріали справи не містять відомостей про спричинення їй моральну, фізичну або майнову шкоду.

Зазначення в протоколі як потерпілого ОСОБА_2 , а не юридичну особу, яку він представляє - Інформаційне агентство ГО «Антикорупційна правозахисна рада», не може бути розцінено як істотне порушення вимог процесуального закону.

Водночас юридичні особи та об`єднання громадян можуть бути запитувачами інформації (пункт 1 частини 1 статті 12 Закону), а тому у випадку неправомірної відмови в наданні публічної інформації за їх запитами, порушуються їхні права, гарантовані Законом, у зв`язку з чим вони можуть бути потерпілими у цій категорії справ.

Окрім того, склад правопорушення, передбачений ч. 2 ст. 212-3 КУпАП є формальним, тобто об`єктивна сторона правопорушення полягає, в цьому випадку порушенням Закону, а саме неправомірною відмовою в наданні інформації і не містить обов`язкової кваліфікуючої ознаки - настання наслідків у виді спричинення моральної, фізичної або майнової шкоди.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення права ОСОБА_1 на участь в судових засіданнях в суді першої інстанції, то апеляційний суд не може їх розцінити як підставу для скасування постанови, оскільки його інтереси захищав адвокат Ткаченко С.М., який надавав ефективну та належну правову допомогу.

Доводи апеляційної скарги стосовно неправомірності прийняття рішення про закриття справи із одночасним визнанням вини, які, на думку захисту, є взаємовиключними рішеннями, апеляційний суд вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суддя зобов`язаний з`ясувати, зокрема чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності...

З огляду на те, що закінчення строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого статтею 38 КУпАП являється нереабілітуючою підставою закриття справи про адміністративне правопорушення, така підстава не може бути застосована до осіб, які не вчиняли адміністративного правопорушення або їх вина у вчиненні адміністративного правопорушення не доведена у встановленому законом порядку.

При розгляді справ про адміністративні правопорушення, у будь-якому разі, суди (судді) мають забезпечити всебічне, повне та об`єктивне дослідження всіх обставин, передбачених статтею 280 КУпАП.

Судовий розгляд справи про адміністративне правопорушення та його закінчення не обтяжений строками, визначеними статтею 38 КУпАП, а передбачений статтею 277 КУпАП, що є гарантією всебічного, об`єктивного і повного з`ясування всіх обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, закриваючи справу у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення (на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП) і не встановлюючи вину особи та інші обставини, передбачені статті 280 КУпАП, суд фактично не виконує свою основну функцію здійснення правосуддя.

Системний аналіз норм КУпАП вказує на те, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ст. 38 КУпАП, можливо виключно у разі встановлення винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Посилання сторони захисту на узагальнений науково-консультативний висновок Науково-консультативної ради при Вищому адміністративному суді України із зазначеного питання, апеляційний суд вважає неприйнятним, виходячи з такого.

Апеляційний суд зауважує, що адміністративні суди не розглядають справи про адміністративні правопорушення в порядку КУпАП і така категорія справ не переглядається в касаційному порядку, зокрема не переглядалась і ВАСУ.

Висновок науково-консультативної ради при ВАСУ, на який посилається захист суперечить роз`ясненням, які містяться в інформаційному листі судової палати у кримінальних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією від 22 травня 2017 року.

В пункті 5 вказаного листа ВССУ дійшов висновку про таке. Якщо на момент розгляду справи в суді закінчились строки притягнення особи до адміністративної відповідальності, то суд в разі заперечення особою своєї вини чи наявності у її діях складу адміністративного правопорушення спочатку в повному обсязі досліджує всі обставини справи, встановлює, чи містить діяння ознаки та склад адміністративного корупційного правопорушення, чи належить особа до суб`єктів цього корупційного правопорушення, чи винна вона в його вчиненні, і лише після цього закриває провадження у справі.

Незважаючи на те, що інформаційний лист ВССУ від 22.05.2017 стосується розгляду окремої категорії справ про адміністративні правопорушення, а саме справ, які пов`язані з корупцією, підходи до застосування положень статтей 38 та 247 КУпАП при вирішені питання про закриття провадження у справі про адміністративні правопорушення, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, мають бути єдині, оскільки процесуальними положеннями КУпАП не міститься окремих процедур розгляду для справ, пов`язаних з корупцією, які б відрізнялися від процедур розгляду інших категорій справ про адміністративні правопорушення в частині порядку та підстав прийняття рішення про закриття провадження у праві.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є необгрунтованими, та повністю спростовуються дослідженими доказами у справі та вищевикладеними мотивами апеляційного суду, тому в її задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 7, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, та закрито провадження у справі, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського

апеляційного суду Н.В. Коваленко