ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2020 Справа №607/4658/20

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Позняк В.М., за участю секретаря судового засідання Свергун Т.В., особи яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника Вереса М.Я., потерпілої ОСОБА_2 , її представника Гроди І.П.,

розглянувши матеріали, які надійшли від Тернопільського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, ІПН НОМЕР_1 ,

за частиною другою ст. 173-2 та частиною першої статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 08.02. 2020 року близько 23:00 порушив терміновий заборонний припис серії НОМЕР_2 від 08.03.2020 року винесений із пунктами 2,3, а саме контактував з постраждалою особою ОСОБА_2 , чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене частиною першою статті 173-2 КУпАП.

Крім того, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР18 №546891 ОСОБА_1 , раніше притягувався до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 172-2 та частиною другою статті 172-2, 08.03.2020 року, перебуваючи за адресою АДРЕСА_2 , вчинив насильство в сім`ї психологічного характеру стосовно колишньої дружини ОСОБА_2 в ході якого виражався нецензурними словами, чинив моральний та психологічний тиск, погрожував фізичною розправою.

Згідно з частини другої ст. 36 КУпАП якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених.

Беручи до уваги, що в провадженні судді знаходиться дві справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , вважаю, що відповідно до ст. 36 КУпАП вони мають бути об`єднанні в одне провадження.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що до 07 березня 2020 року в нього був заборонний припис щодо проживання в квартирі в АДРЕСА_2 , у зв`язку із чим він змушений був проживати у друзів. 08 березня 2020 року, коли закінчився заборонний припис, він прийшов додому, намагався попасти в квартиру, але там було зачинено, а замки поміняні. У зв`язку із цим він подзвонив до своєї колишньої дружини, яка сказала, що буде ввечері. Пізніше, він прийшов близько 18 години, стукав в двері, але двері ніхто не відчиняв. Почекавши декілька хвилин, він спустився вниз, та за рекомендацією свого адвоката викликав поліцію. Ніяких погроз, фізичного чи психологічного насильства він не вчиняв. Коли приїхала поліція, дружина відкрила двері та почала звинувачувати його в тому, чого він не робив. У зв`язку із цим вони всі поїхали в відділення поліції, де оформляли документи. Поліцейські йому сказали, що він може жити у квартирі, там йому видали документи, в тому числі і копію тимчасового заборонного припису. Після цього, близько 23:00 він знову приїхав додому, подзвонив в двері, які відкрила дружина та знову викликала поліцію. Вважає, що така поведінка дружини має на меті вигнати його з квартири.

В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_2 пояснила, що квартира є її власністю. 08 березня 2020 року, в квартиру стукав ОСОБА_1 . Вони із дитиною вдавали, що їх немає вдома, зайшли в найдальшу кімнату. Вона не хотіла його пускати в квартиру, у зв`язку із тим, що боїться, оскільки мав факт побиття її та дитини раніше, квартира є її власністю. Через двері чула, що її колишній чоловік стукав і кричав, в тому числі погрози нецензурними словами «я виб`ю двері, я тебе задушу». Після цього він викликав поліцію, яка приїхала через двадцять хвилин, яким вона відчинила двері та розповіла що відбувалося, після чого поїхали у відділок поліції оформляти документи. Близько 23 години знову хтось подзвонив в двері, вона подумала що це сусідка, тому відчинила та побачила свого колишнього чоловіка. Оскільки йому був наданий заборонний припис, вона викликала поліцію.

Судом встановлено, що відповідно до рапорта інспектора ЧЧ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області від 08.03.2020 року, 08.03.2020 року о 18 годині 23 хв. надійшло повідомлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що по АДРЕСА_2 його дружина не впускає в помешкання (замінила замки в дверях).

Крім того, відповідно до заяви ОСОБА_2 від 08.03.2020 року, вона просить притягнути до адміністративної відповідальності колишнього чоловіка ОСОБА_3 , який 18.03.2020 року приблизно о 19 годині вчиняв по відношенню до неї домашнє насильство, а саме, прийшов до житла, яке йому не належить кричав, погрожував вбивством та вибиттям дверей. Вона із дитиною вдавала, що її немає вдома. Звертає увагу, що така поведінка ОСОБА_4 є систематичною

Інспектором УПП в Тернопільській області 08.03.2020 року винесено терміновий заборонний припис серії НОМЕР_2 , яким ОСОБА_1 заборонено входити та перебувати в місці проживання постраждалої особи та заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою. Вказаний припис ОСОБА_1 отримав, про що свідчить його підпис.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показав, що 08 березня 2020 року він спускався із своєї квартири, та побачив біля дверей ОСОБА_4 , привітався, запитав як справи та пішов вниз. Якихось стукотів, криків не чув. Через кілька хвилин, коли повертався із гаража, знову побачив ОСОБА_4 біля під`їзду.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що близько 18 години він привіз ОСОБА_4 до його квартири, чекав під під`їздом. Він вийшов, та повернувся десь через десять хвилин, сказав, що двері ніхто не відкриває та викликав поліцію.

Також, постановою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 січня 2020 року ОСОБА_1 притягався до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2за вчинення домашнього насильства відносно колишньої дружини ОСОБА_2 .

Дослідивши надані докази, суд приходить до таких висновків.

1.Щодо правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173-2 КУпАП.

Частиною другою статті 173-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення передбачена, серед іншого, відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, вчинені особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.

Відповідно до положень пункту третього частини другої ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а тому покладення на суд обов`язків ініціювати збір доказів для доказування вини особи суперечить принципам об`єктивності та неупередженості суду при розгляді справи та є неприпустимим.

Згідно з частиною другою ст.251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 8 лютого 2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07.11.2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

В той же час, державні органи не мають права перекладати обов`язок доказування невинуватості на особу, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення.

Вимагання від особи представлення доказів на свій захист і спростування протоколу, є неприпустимим в розумінні принципу презумпції невинності, закріпленому в ст. 62 Конституції України, оскільки доказування є правом особи, а не її юридичним обов`язком. Також, відповідно усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, висновок суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження вчинення насильства ОСОБА_1 , особою, яка складала протокол про адміністративне правопорушення надано докази - заяву щодо цього ОСОБА_7 та її письмове пояснення.

Однак в судовому засіданні, потерпілій роз`яснено її право, передбачене статтею 269 КУпАП, свідчити як свідок, однак остання відмовилася, та зазначила, що буде надавати пояснення.

ОСОБА_8 заперечив факт вчинення ним насильство психологічного характеру стосовно колишньої дружини, пояснивши, що у зв`язку із постійними скаргами дружини в поліцію, намагається бути максимально коректним, нецензурними словами не виражався, не чинив моральний та психологічний тиск, та не погрожував фізичною розправою. Навпаки, у зв`яжу із тим, що дружина його не впускає до їх спільної квартири, сам викликав поліцію.

Його свідчення опосередковано підтвердили свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_9 .

Тому, суддя вважає що докази винуватості ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення відсутні

Також, суддя зауважує, що диспозицією статті 173-2 передбачає, що притягнення за вчинення домашнього насильства можливе лише у випадку вчинення такого насильства, внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, вчинені особою.

Однак, всупереч ст.256 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення, не зазначено що діями ОСОБА_1 могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, вчинені особою.

Формулювання неконкретного обвинувачення в адміністративній справі розглядається, як порушення вимог статті 6 Конвенції.

Так, справах «Малофєєва проти Росії»(«Malofeyeva v.Russia», рішення від 30.05.2013, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії»(«Karelin v.Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її.

Враховуючи наведене вище, доходжу висновку, щодо невинуватості ОСОБА_4 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, що є підставою для закриття провадження у справі.

2.Щодо правопорушення, передбаченого частиною першої статті 173-2 КУпАП.

Частиною першої статті 173-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення передбачена відповідальність, серед іншого, за невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений.

Відповідно до ст.25 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» терміновий заборонний припис виноситься кривднику уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України у разі існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи з метою негайного припинення домашнього насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення.

Терміновий заборонний припис може містити такі заходи: 1) зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; 2) заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; 3) заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою. Під час вирішення питання про винесення термінового заборонного припису пріоритет надається безпеці постраждалої особи. Зазначена вимога поширюється також на місце спільного проживання (перебування) постраждалої особи та кривдника незалежно від їхніх майнових прав на відповідне житлове приміщення.

Терміновий заборонний припис виноситься за заявою постраждалої особи, а також за власною ініціативою працівником уповноваженого підрозділу органів Національної поліції України за результатами оцінки ризиків. Терміновий заборонний припис виноситься строком до 10 діб. Терміновий заборонний припис вручається кривднику, а його копія - постраждалій особі або її представнику.

Особа, стосовно якої винесено терміновий заборонний припис, може оскаржити його до суду в загальному порядку, передбаченому для оскарження рішень, дій або бездіяльності працівників уповноважених підрозділів органів Національної поліції України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 08.02.2020 року близько 23:00 порушив терміновий заборонний припис серії НОМЕР_2 від 08.03.2020 року винесений із пунктами 2,3, а саме контактував з постраждалою особою ОСОБА_7 , чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене частиною першою статті 173-2 КУпАП.

Вказані обставини підтверджуються, як особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, так і потерпілою.

Суд відхиляє доводи ОСОБА_3 , що він не знав, що йому приписом заборонено входити та перебувати в місці проживання постраждалої особи та заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, оскільки вказаний припис ним було отримано особисто під розписку.

Покликання на те, що він не розуміється в юридичних моментах, суд не бере до уваги, оскільки незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. (стаття 68 Конституції України).

Щодо доводів, що він не вчиняв домашнього насильства, а також ним оскаржено вказаний припис до суду, то суд такі доводи не приймає до уваги, так як оскарження тимчасово припису, або незгода з протоколом про адміністративне правопорушення не є причиною не виконувати вказаний припис.

Тому суд вважає, що вина ОСОБА_3 в тому що він 08.02.2020 року близько 23:00 порушив терміновий заборонний припис серії НОМЕР_2 від 08.03.2020 року, а саме а саме контактував з постраждалою особою ОСОБА_7 , є доведена, а тому його слід притягнути до відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП.

Згідно ст. 33 КУпАП обираючи вид стягнення, суд враховує особу правопорушника, характер вчиненого адміністративного правопорушення, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність

Враховуючи характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, його майновий стан, приходжу до висновку, що до нього слід застосувати стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 гривень, та саме таке стягнення буде належною мірою відповідальності та зможе запобігти новим правопорушенням.

Зважаючи на обставини вчинення адміністративного правопорушення, його наслідки, особу порушника суддя не вбачає підстав для застосування покарання у вигляді громадських робіт чи адміністративного арешту.

Також, суддя приходить до переконання, що провадження по справі щодо протоколу за частиною другою ст. 173-2 КУпАП слід закрити у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Згідно ст. 40-1 КУпАП, судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення підлягає стягненню з особи, на яку накладено стягнення. Тому, у відповідності до п. 5 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з ОСОБА_3 слід стягнути судовий збір у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 33, 173-2, 184, 287, 289 КУпАП, суддя,-

П О С Т А Н О В И В:

Об`єднати справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 №607/4658/20 за частиною першою статті 173-2 КУпАП та №607/4659/20 за частиною другою статті 173-2 КУпАП в одне провадження та присвоїти об`єднаним справам номер справи №607/4658/20.

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою ст. 173-2 КУпАП, та призначити покарання у вигляді штрафу в розмірі 10 неоподаткованих розмірів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) гривень.

Провадження в адміністративній справі за ознаками частини другої ст. 173-2 КУпАП закрити, у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення.

Стягнути із ОСОБА_3 судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення в розмірі 420 грн. 40 коп.

Постанова судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Головуючий суддяВ. М. Позняк