Справа №461/9632/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2020 року суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., розглянувши матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.1 ст.130 КУпАП, -

встановив:

згідно протоколу про адміністративне правопорушення,28.11.2019 року о 23 годині 30 хвилину м. Львові на пр. Шевченка, 5, водій ОСОБА_1 керував автомобілем ВАЗ 210033, д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнин рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці. У присутності двох свідків водій відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатора алкотестера «Драгер» на місці зупинки, а також від проходження медогляду у медичному закладі на стан алкогольного сп`яніння в установленому законом порядку, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.130 КУпАП.

ОСОБА_1 в судове засіданняне з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи судовим викликом, скерованим на його адресу та телефонограммою. В попередніх судових засіданнях ОСОБА_1 вину заперечив та зазначив, що протокол про адміністративне правопорушення щодо нього складено з грубими порушення чинного законодавства, просив провадження в справі закрити, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Крім того, зазначав, що автомобілем він не керував та знаходився на задньому сидінні автомобіля в якості пасажира. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відмовився, оскільки автомобілем не керував.

Частиною 1 ст.130 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до п.2.9(а) Правил дорожнього руху України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Згідно п.2.5 Правил дорожнього руху України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно п. 6 Розділу ІІ Наказу № 1452/735 від 09 листопада 2015 року «Про затвердження Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу проводиться в присутності двох свідків.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, про відсутність в діях громадянина ОСОБА_1 складу вищенаведеного адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, з огляду на наступне.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 29.11.2019 року серії ДПР18 №318531, ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків.

З відеоматеріалів, долучених до протоколу про адміністративне правопорушення, вбачається, що такі неодноразово перериваються, містяться в окремих файлах та відображають лише візуальну обстановку обставин складення протоколу про адміністративне правопорушення.

Згідно письмових пояснень свідка ОСОБА_2 зазначено, що водій, який керував транспортним засобом ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_1 був зупинений патрульною поліцією, після чого вийшов із автомобіля (водійського місця) та пересів на заднє пасажирське місце.

Відповідно до письмових пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в їхній присутності відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Згідно бази даних «Національна автоматизована інформаційна система», підсистеми «Пошук посвідчень водія», відсутні відомості щодо отримання посвідчення водія громадянином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1

В процесі судового розгляду, з метою перевірки та оцінки пояснень ОСОБА_1 вказані особи неодноразово викликалися для дачі пояснень в судовому засіданні, однак на неодноразові виклики не з`явилися.

Відповідно до висловлених в попередньому судовому засіданні заперечень на протокол про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 зазначив, що він не вчиняв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1ст.130 КУпАП, оскільки взагалі не керував транспортним засобом, зокрема не робив цього в стані алкогольного сп`яніння, відтак підстави для проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння в працівників патрульної поліції були відсутні. Вимога працівників щодо проведення такого огляду була незаконною.

Додатково ОСОБА_1 зазначав, що транспортним засобом, керував громадянин ОСОБА_5 , про що працівникам патрульної поліції неодноразово було повідомлено. Крім того, зазначив, що він знаходився на задньому пасажирському сидінні.

Відповідно до ч.1 ст.265-2 КУпАП, у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачені частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 130 цього Кодексу, працівник уповноваженого підрозділу, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, або транспортний засіб розміщений на місцях, призначених для зупинки, стоянки, безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора. При тимчасовому затриманні транспортного засобу складається акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Актів огляду та тимчасового затримання транспортного засобу із зазначенням способу такого тимчасового затримання (блокування чи доставка на спеціальний майданчик за допомогою евакуатора) інспектором складено не було, що свідчить про те, що ОСОБА_1 не був зупинений працівниками поліції під час керування.

Згідно долученого до протоколу відеоматеріалу, факту пересідання ОСОБА_1 з місця водія на пасажирське місце не зафіксовано.

Відеоматеріали, які долучені до протоколу про адміністративне правопорушення не містять моменту зупинки транспортного засобу, факту пересідання ОСОБА_1 з водійського місця на заднє пасажирське місце, а також відомостей, які б стверджували, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та чи взагалі керував таким.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , вказав, що саме він керував автомобілем «ВАЗ2103», а ОСОБА_1 знаходився на задньому пасажирському сидінні.

Для повного з`ясування обставин справи судом неодноразово викликався інспектор патрульної поліції, який складав протокол про адміністративне правопорушення для дачі пояснень, проте останній в судові засідання не з`являвся, про причини неявки в суд не повідомляв.

Крім того, судом неодноразово в судове засідання викликалися свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , однак такі не з`явилися, а тому перевірити їх в судовому засіданні не видалося за можливе. Відтак, застосовуючи принцип безпосереднього дослідження доказів, тобто того, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, вищенаведені письмові пояснення не можуть бути прийняті до уваги, як допустимі докази.

Таким чином, суд бере до уваги в якості доказів лише ті покази, які були перевірені, досліджені та отримані безпосередньо під час розгляду справи в суді.

Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27 червня 2019 року у справі № 560/751/17 зробив наступний висновок про те, що пояснення свідків не є належними доказами правомірності притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки вказані особи у судовому засіданні не допитувалися та не попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, а тому їх покази не можуть бути беззаперечним доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Згідно п. 4 ст. 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обов`язок збирати докази винуватості чи невинуватості особи.

Згідно з ч. 2 ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Статтею 245 цього ж Кодексу передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп / 2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпції, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинності.

Відповідна позиція Конституційного Суду України узгоджується з правовим позиціям Європейського Суду з прав людини, практика якого при розгляді справ судами в обов`язковому порядку використовується як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини ». Зокрема, у рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», Європейський Суд зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинності обов`язкове не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин. В свою чергу, у рішенні «Маліга проти Франції» від 23.09.1998 року ЄСПЛ визнав кримінально - правовий зміст адміністративного правопорушення, за яке передбачена санкція у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом.

Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що, якщо за вчинення адміністративного правопорушення, передбачена, крім іншого, така санкція, як позбавлення права керувати транспортним засобом, таке інкриміноване діяння має характер кримінального, що, в свою чергу, говорить про необхідність забезпечення і дотримання процедурних гарантій, визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Практика Європейського Суду вказує на те, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доведення є складовою презумпції невинності і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння порушення.

Аналізуючи докази по даній справі з точки зору їх допустимості, об`єктивності та достатності, приходжу до висновку, що вина громадянина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП в ході розгляду справи є не доведеною.

З відеоматеріалу, долученого до протоколу про адміністративне правопорушення, вбачається лише візуальна фіксація обставин складення протоколу про адміністративне правопорушення, матеріали перериваються, розміщені в окремих файлах, деякі з яких практично неможливо якісно прослухати, а тому встановити факт керування транспортним засобом ОСОБА_1 не видається за можливе.

Пояснення ОСОБА_1 в процесі розгляду справи не спростовані, інспектор патрульної поліції в судове засідання не з`явився, а письмові докази по справі не фіксують факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, спростовуються поясненнями допитаного в судовому засіданні свідка.

Згідно п.1 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення не надано, вважаю, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а відтак провадження підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст.247, 283, 284 КУпАП, -

постановив:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрити.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя В.В. Стрельбицький