Справа № 467/188/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2020 року суддя Арбузинського районного суду Миколаївської області Явіца І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка справу про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Костирка Бориславського району Херсонської області, працюючої в ЮУ АЕС УСКБ, проживає за адресою : АДРЕСА_1 , раніше до адміністративної відповідальності не притягувалась,-

за ч.1 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ :

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від серії АПР18 № 246794 07 лютого 2020 року ОСОБА_1 14 січня 2020 року о 18 год. 00 хв. ухилилась від виконання батьківських обов`язків по догляду за дитиною ОСОБА_2 , 2005 року народження, що спричинило самовільну втечу дитини з дому.

Дії ОСОБА_1 при складанні протоколу про адміністративне правопорушення уповноваженою особою кваліфіковані за ч.1 ст. 184 КУпАП.

Сама ж ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належно, що підтверджується даними рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, причин свого неприбуття не вказала, будь яких заяв чи то клопотань до суду не направляла.

Тому, з огляду на норму ст. 268 КУпАП, ураховуючи той факт, що при розгляді такого роду справи участь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, не є обов`язковою, відсутні об`єктивні перешкоди для проведення судового засідання за відсутності ОСОБА_1 .

За такого, суд, вивчивши зміст протоколу про адміністративне правопорушення, дослідивши матеріали, що додані до нього, у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності, керуючись законом, виходив із такого.

Зокрема, адміністративна відповідальність за ч.1 ст. 184 КУпАП настає у разі ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.

Тож, очевидно, що вказана правова норма є бланкетною, що, у свою чергу, зобов`язує уповноважену особу, яка складає протокол про адміністративне правопорушення, вказати нормативний акт, який встановлює ті чи інші обов`язки батьків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей. Однак, у цьому випадку протокол про адміністративне правопорушення не містить жодного посилання на будь який нормативно правовий акт, у той час, як обов`язковою ознакою об`єктивної сторони правопорушення передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП, є недодержання певної норми (правила обов`язкової поведінки), що встановлений законом, тобто закріплений у нормативно правовому акті.

Між тим, уповноважена особа конкретної норми закону у протоколі про адміністративне правопорушення не вказала, тим самими поклавшись при її виборі на розсуд суду.

Та суд вкотре наголошує, що він позбавлений можливості самостійно відредактовувати протокол із цього питання, адже ЄСПЛ у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016) розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення.

При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти неї обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Як наслідок, таке формування фабули обвинувачення, як у цьому випадку, тобто без відображення усіх ознак об`єктивної сторони правопорушення, є неприйнятним, позаяк, порушує конвенційні права особи відносно якої складається такий протокол, зокрема право знати у чому її звинувачують та мати можливість будувати належний захист, у той час, як суд розглядає провадження саме на підставі висунутого у протоколі твердження (обвинувачення), у той час, як інші матеріали, що додані до нього, є лише доказами висунутого у протоколі твердження.

Інакше кажучи, від якого саме закріпленого законом обов`язку ухилилась у цьому конкретному випадку ОСОБА_1 залишається незрозумілим.

Тобто, сама вже фабула обвинувачення, висунутого у цьому випадку ОСОБА_1 , є сумнівною за своєю суттю.

Крім цього, уповноважена особа, складаючи протокол про адміністративне правопорушення, не встановила і не визначила причин втечі дитини ОСОБА_2 , оскільки така поведінка не обов`язково могла бути зумовлена неналежним доглядом з боку матері.

Більш того, як саме дитина була не доглянута, а тим більше як ОСОБА_1 ухилилась 14 січня 2020 року о 18 год. 00 хв. від виконання батьківських обов`язків невідомо.

А тому, суд, з огляду на установлені фактичні обставини у цьому провадженні, тлумачить усі сумніви щодо норми, яка ймовірно, була порушена у даному випадку, а так само і щодо самої події адміністративного правопорушення, на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, оскільки, стаття 62 Конституції України вказує, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічного роду положення закріплено і у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

В той же час, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Отже, протокол про адміністративне правопорушення, який, по суті, містить у собі фабулу обвинувачення, є сумнівним, оскільки відображена у ньому кваліфікація дій особи у контексті об`єктивної сторони інкримінованого правопорушення, не випливає із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа

«Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), а наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» ( рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»).

Додані до протоколу докази, з мотивів, що викладені вище не можуть свідчити про винуватість особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, позаяк, саме обвинувачення у даному випадку висунуте з порушенням закону.

Крім цього, до протоколу про адміністративне правопорушення додані документи, які не засвідчені у порядку, встановленому законом, а тому не можуть сприйматись як допустимі.

Зокрема, Верховний Суд у справі № 160/7887/18 указав, що для аналізу цього типу питання слід брати до уваги правила засвідчення копій документів, визначені Національним стандартом України «Державна уніфікована система документації; уніфіковану систему організаційно-розпорядчої документації; Вимоги до оформлення документів ДСТУ 4163-2003, затверджені наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 року № 55; Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року №1000/5; інструкції з діловодства в окремих органах державної влади (місцевого самоврядування) та інші нормативно-правові акти. Серед іншого, відповідно до пункту 8 розділу 10 зазначених Правил, копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку. Напис про засвідчення копії складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії.

Тим самим, на переконання суду, винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП, не доведена «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) , у той час, як її пояснення про те, що вона з протоколом згодна самі по собі не мають правового значення і не звільняють уповноважену особу від доказування обставин, що підлягають доказуванню, зокрема, щодо події та складу адміністративного правопорушення.

Так, досліджуючи надані матеріали, у тому числі, виходячи із фабули обвинувачення, суд мав би установити чи мав місце факт. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п 11. Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Тобто, суд не може припускати, що певну обставину доведено. Факт або стався, або його не було. Якщо у суду залишаються сумніви, то застосовуються правила про розподіл тягаря доведення. Якщо сторона, на яку покладено тягар, не виконує його, факт вважається таким, що не доведений і навпаки.

Стандарт доказування це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к).

Однак, нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення не передбачено закриття провадження у зв`язку з недоведеністю винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, а тому вважаю, що провадження у справі щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст. 184 КупАП підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю у її діях складу вказаного адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, який

вказує на те, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно, виходячи із змісту норм п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та ст. 40-1 КУпАП , судовий збір не підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 221, 245, 247, 251, 252, 268, 272, 280, 321 Кодексу України про адміністративне правопорушення, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП - закрити на підставі п.1 ст.247 цього ж Кодексу у зв`язку з відсутністю у її діях складу цього адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя І.В. Явіца