Провадження №3/463/2378/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року суддя Личаківського районного суду м. Львова Леньо С. І., з участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , прокурора Львівської місцевої прокуратури № 1 Верхоляк Р.Є., розглянувши справу про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки Львівської області, громадянки України, ІПН НОМЕР_1 , працюючої: ЛМКП «Львівводоканал», лікар-стоматолог завідувач медичним пунктом, проживаючої та зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1

за ст. 172-6 ч. 1 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Громадянка ОСОБА_1 , займаючи посаду лікаря-стоматолога завідувача медичним пунктом ЛМКП «Львівводоканал» та будучи відповідно до пп. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», примітки до ст. 172-6 КУпАП суб`єктом відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, в порушення вимог ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» несвоєчасно, без поважних причин, подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування за 2019 рік, чим вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією.

ОСОБА_1 в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення вину у вчиненому визнала. Пояснила, що строк подання декларації пропустила без поважних причин, а саме забула. У вчиненому щиро розкаюється.

Прокурор Львівської місцевої прокуратури № 1 Верхоляк Р.Є. в судовому засіданні підтримав обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, вказавши на наявність в діяннях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.172-6 КУпАП. Тому, просить прийняти рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши пояснення, особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, думку прокурора, вважаю, що ОСОБА_1 слід притягнути до адміністративної відповідальності виходячи з наступного.

Частиною першою ст. 172-6 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Із матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 на підставі наказу № 11 від 12.02.2010 з 12.02.2010 прийнята на посаду лікаря-стоматолога на правах завідувача здоровпунктом ЛМКП «Львівводоканал», а відтак, будучи посадовою особою юридичної особи публічного права, відповідно до пп. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» відноситься до осіб, на яких поширюється дія вказаного закону, і є суб`єктом відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Відповідно до вимог ч. 1 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції», особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Одночасно, з метою запобігти виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020 року № 530-ІХ було внесено зміни до Закону України «Про запобігання корупції», а саме Розділ ХІІІ доповнено пунктом 2-1, за змістом якого строк подання декларації у 2020 році продовжено до 1 червня 2020 року.

Натомість, згідно витягу з офіційного веб-сайту НАЗК, що також не заперечується самою ОСОБА_1 , декларація особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік подана нею 24.06.2020, тобто з порушенням строків, визначених у ч. 1 ст. 45, п. 2-1 Розділ ХІІІ Закону України «Про запобігання корупції».

Тому, вважаю, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

При цьому, причини несвоєчасного подання декларації, про які зазначила ОСОБА_1 не можуть вважатись поважними, оскільки не є об`єктивно непереборними труднощами, які б перешкоджати їй подати декларацію у встановлений законом строк.

Крім того, про неповажність цих причин свідчить також і той факт, що строк подання електронної декларації згідно з Законом № 530-ІХ був продовжений до 1 червня 2020 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, а також правопорушень, передбачених статтями 212-15, 212-21 цього Кодексу, може бути накладено протягом шести місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення, правопорушення виявлено 24.11.2020, тобто у день складення протоколу.

Враховуючи те, що відповідальність за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП настає виключно у випадку несвоєчасного подання щорічної декларації без поважних причин, а письмові пояснення про причини несвоєчасного подання декларації ОСОБА_1 надала компетентному органу лише 24.11.2020, слід вважати встановленим, що дата виявлення правопорушення відповідає даті складення протоколу.

Відтак, станом на даний час шестимісячний строк з дня виявлення правопорушення не пропущено.

Також, станом на даний час не пропущено двохрічний строк з дня вчинення правопорушення, оскільки за змістом ч. 1 ст. 45, п. 2-1 Розділ ХІІІ Закону України «Про запобігання корупції» декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 ОСОБА_1 зобов`язана була подати до 01.06.2020. Відповідно, після цієї дати правопорушення вважається таким, що вчинено.

Окремо суддя розгляне питання про можливість звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності у зв`язку з визнання неконституційними деяких положень Закону України «Про запобігання корупції» згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 13-р/2020 від 27.10.2020.

Так, вказаним рішенням, серед іншого, визнано неконституційною статтю 65 Закону України «Про запобігання корупції», у якій мова йшла про таке:

«Стаття 65. Відповідальність за корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення

1. За вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень особи, зазначені в частині першій статті 3 цього Закону, притягаються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.

У разі вчинення від імені та в інтересах юридичної особи її уповноваженою особою кримінального правопорушення самостійно або у співучасті до юридичної особи у випадках, визначених Кримінальним кодексом України, застосовуються заходи кримінально-правового характеру.

2. Особа, яка вчинила корупційне правопорушення або правопорушення, пов`язане з корупцією, однак судом не застосовано до неї покарання або не накладено на неї стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, пов`язаними з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або такою, що прирівнюється до цієї діяльності, підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.

Особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої набрало законної сили рішення суду про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, підлягає звільненню з посади в установленому законом порядку.

3. З метою виявлення причин та умов, що сприяли вчиненню корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення або невиконанню вимог цього Закону в інший спосіб, за поданням спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації, в якому працює особа, яка вчинила таке правопорушення, проводиться службове розслідування в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

4. Обмеження щодо заборони особі, звільненій з посади у зв`язку з притягненням до відповідальності за корупційне правопорушення, займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави, місцевого самоврядування, або такою, що прирівнюється до цієї діяльності, встановлюється виключно за вмотивованим рішенням суду, якщо інше не передбачено законом.

5. Особа, якій повідомлено про підозру у вчиненні нею кримінального правопорушення у сфері службової діяльності, підлягає відстороненню від виконання повноважень на посаді в порядку, визначеному законом.

Особа, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, якщо інше не передбачено Конституцією і законами України, може бути відсторонена від виконання службових повноважень за рішенням керівника органу (установи, підприємства, організації), в якому вона працює, до закінчення розгляду справи судом.

У разі закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, у зв`язку з відсутністю події або складу адміністративного правопорушення відстороненій від виконання службових повноважень особі відшкодовується середній заробіток за час вимушеного прогулу, пов`язаного з таким відстороненням.»

Відповідно до пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Офіційне тлумачення цій нормі Конституційний Суд України надав в своєму рішенні № 7-рп/2001 від 30.05.2001, де в мотивованій частині вказав, що пункт 22 частини першої статті 92 Конституції України спрямований не на встановлення переліку видів юридичної відповідальності. Ним визначено, що виключно законами України мають врегульовуватись засади цивільно-правової відповідальності (загальні підстави, умови, форми відповідальності тощо), підстави кримінальної, адміністративної та дисциплінарної відповідальності - діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями (основні ознаки правопорушень, що утворюють їх склад), та відповідальність за них. У такий спосіб Конституція України заборонила врегульовувати зазначені питання підзаконними нормативно-правовими актами та встановила, що лише Верховна Рада України у відповідному законі має право визначати, яке правопорушення визнається, зокрема, адміністративним правопорушенням чи злочином, та міру відповідальності за нього.

Крім того, надаючи офіційне тлумачення положенням частини першої статті 58 Основного Закону Конституційний Суд України в п. 2 мотивувальної частини свого рішення від 09.02.1999 у справі № 1-рп/99 вказав, що відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

Згідно з частиною другою статті 58 Конституції України ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Як зазначив Конституційний Суд України в п. 2 мотивувальної частини свого рішення від 19.04.2000 № 6-рп/2000, з цього конституційного припису випливає, що діяння як певне правопорушення може визнаватись тільки законом, а не будь-яким іншим нормативно-правовим актом. Такий висновок підтверджується положеннями пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України про те, що виключно законами визначаються «засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них».

Закон України «Про запобігання корупції» відповідно до його преамбули визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

Отже, вказаний закон не є законом, яким визначаються діяння, які є адміністративними правопорушення.

В силу вимог п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України, таким законом є положення статті 172-6 КУпАП, які неконституційними не визнавались, а відтак, визнання неконституційною статті 65 Закону України «Про запобігання корупції» не є підставою для звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності.

При вирішенні питання про накладення адміністративного стягнення враховується особа правопорушника, її майновий стан, ступінь її вини та характер вчиненого, в тому числі той факт, що вчинені правопорушення пов`язані з корупцією.

Обставинами, які пом`якшують відповідальність за адміністративні правопорушення є визнання вини, щире каяття.

Обставин, які відповідно до ст. 35 КУпАП обтяжують відповідальність не встановлено.

Відтак, з метою виховання ОСОБА_1 в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як нею самою, так і іншими особами, вважаю, що їй слід обрати адміністративне стягнення у виді штрафу.

При цьому, у відповідності до вимог ст. 40-1 КУпАП, п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з ОСОБА_1 в дохід держави слід також стягнути судовий збір в розмірі 420,40 грн., що становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому виявлено правопорушення.

Керуючись ст.ст. 23, 34, 35, 36, 38, 172-6, 268, 280, 283, 284, 294 КУпАП,

п о с т а н о в и в:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-6 ч. 1 КУпАП, та застосувати до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (850 грн.).

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 420,40 грн. судового збору.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення через Личаківський районний суд м. Львова.

Суддя: Леньо С. І.