ЗОЛОТОНІСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
18 лютого 2020 рокуСправа №: 695/5/20
Номер провадження 3/695/261/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 рокум. Золотоноша

Суддя Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області Середа Л.В., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно;

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою АДРЕСА_1 , -

за вчинення правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 28.11.2019 року, №ЧК595/585/АВ/П/ПТ ОСОБА_1 будучи фізичною особою-підприємцем допустив ОСОБА_2 до виконання роботи за функціональними обов`язками монтувальника шин без укладення трудового договору та повідомлення територіальних органів ДФС про прийняття працівника на роботу, що є порушенням ч. 3 ст. 24 КЗпП України та ПКМУ №314 від 17.06.2015 року. Наданий ФОП ОСОБА_1 договір про надання послуг від 11.10.201 та акт здавання-приймання наданих послуг за договором про надання послуг №1 від 11.10.2019 не спростовують факту наявності трудових відносин між ФОП Диренком О.М. та громадянином ОСОБА_2 ..

Під час розгляду матеріалів справи ОСОБА_1 та його захисник, адвокат Чубин О.М. вину ОСОБА_1 заперечили та надали пояснення аналогічні поясненням, які викладені у клопотанні адвоката Чубин О.М. про закриття провадження по справі у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до вказаного клопотання захисник Диренка О.М. наполягає на тому, що посадові особи Управління Держпраці у Черкаській області при складенні адмінматеріалу не взяли до уваги наявність укладеного між ФОП Диренком ОСОБА_3 . ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору про надання послуг строком на 3 місяці, який був укладений 11.10.2019 року та діяв до 13.01.2020 року.

За вказаним договором ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання щодо надання послуг з шино монтажу, які він організовував на власний розсуд, а саме за попередньою домовленістю із клієнтами, внутрішній трудовий порядок на нього не поширювався та ОСОБА_2 в автомайстерні постійно не перебував.

Окрім того за період роботи ОСОБА_2 . ФОП ОСОБА_1 подавав відповідні звіти до територіальних органів Державної фіскальної служби проводи нарахування та сплату сум єдиного соціального внеску, податку з доходів фізичних осіб, військового збору.

Також на підставі акту інспекційного відвідування №ЧК 595/585/АВ від 20.11.2019 року Управління Держпраці у Черкаській області винесло постанову №ЧК 595/585/АВ/ТД-ФС-247 від 16.12.2019 року згідно якої на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 125490 грн. за ці ж дії відносно ОСОБА_2 , а тому фактично ОСОБА_1 двічі притягується за одне й те саме правопорушення, що порушує права ОСОБА_1 ..

Суддя вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його захисника, адвоката Чубини О.М. приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст. ст. 251, 252, 280 КупАП наявність адміністративного правопорушення і винність у його вчинені особи та інші обставини, що мають істотне значення для правильності вирішення справи про адміністративні правопорушення, підлягають доказуванню передбаченими законом способами, оцінка відповідних доказів має ґрунтуватись на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності та законі. При розгляді справи про адміністративне правопорушення, поряд з іншим, підлягає з`ясуванню, чи було вчинено адміністративне правопорушення і чи винна дана особа у його вчинені та чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Нормами ч. 1 ст. 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом, що передбачено ст. 7 КУпАП.

Обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є встановлення наявності складу адміністративного правопорушення, який повинен встановлюватись на підставі відповідних доказів, що стверджують не тільки наявність правопорушення, а й вини особи у його вчиненні.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 28.11.2019 року, ОСОБА_1 інкримінується вчинення правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП, що передбачає відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства.

Разом із тим особою, яка притягується до адміністративної відповідальності та його захисником додано договір про надання послуг від 11.10.2019 року , який укладений ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язується надавати послуги з шино монтажу, ремонту автошин транспортних засобів з використанням запасних частин та витратних матеріалів замовника, а замовник зобов`язується оплачувати надані послуги.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Законодавством України передбачені різні шляхи реалізації цього права. Виходячи з положень КЗпП України та ЦК України, реалізувати своє право на працю можна шляхом укладення трудового договору, контракту або цивільно-правового договору, зокрема: договору підряду, договору доручення, авторського договору та інших цивільно-правових угод. Усі ці договори регулюють суспільні відносини у сфері трудової діяльності осіб, хоча їх правове регулювання істотно відрізняється.

Стаття 626 ЦК України визначає загальне поняття цивільно-правового договору. Відповідно договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

КЗпП України у ст. 21 визначає поняття трудового договору. Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За трудовим договором працівник знаходиться із роботодавцем у тривалих відносинах і зобов`язаний виконувати будь-яку роботу в межах своєї професії, спеціальності, кваліфікації і посади. Роботу працівника має організовувати роботодавець, створюючи необхідні умови для виконання роботи, забезпечуючи його всім необхідним. Під час виконання робіт за трудовим договором - роботодавець зобов`язаний забезпечити працівникові умови праці, передбачені чинним законодавством про працю, колективним і трудовим договорами. Працівник має право на охорону праці. У разі не гарантування безпечних умов праці робітник має право відмовитися від виконання роботи без настання для нього яких-небудь негативних наслідків.

За цивільно-правовими договорами Виконавець зобов`язується виконати на свій страх і ризик визначену роботу за завданням замовника.

Під час укладання цивільно-правових договорів процес праці виконавця не регламентується. Підрядник сам організовує свою роботу, визначає час початку і закінчення щоденної роботи, розподіляє час роботи і її тривалість на свій розсуд. У випадку виконання завдання за договором цивільного права процес праці та умови її застосування перебувають за межами зобов`язальних правовідносин. Праця слугує тут лише способом виконання зобов`язань. Натомість працівник за трудовим договором у процесі виконання трудової функції має дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку, встановлених на підприємстві, в організації чи установі роботодавця. Тобто працівник зобов`язаний дотримуватися режиму робочого часу, починати роботу у встановлений власником час і закінчувати роботу не раніше часу, зазначеного в правилах внутрішнього трудового розпорядку. За цивільно-правовими договорами встановлюється тільки кінцевий термін виконання завдання.

Враховуючи роз`яснення Мінпраці та соціальної політики України від 11.03.2002 року №06/2-4/452 та від 26.12.2003 №067/1-4/2008 основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою укладання договору підряду є отримання певного матеріального результату. Тобто, за цивільно-правовим договором процес праці не регламентується: працівник не зараховується до штату, не видається наказ про його прийняття на роботу, не вноситься запис до трудової книжки і на нього не поширюється дія внутрішнього трудового розпорядку. Цивільно-правовий договір завжди оформляється письмово, з вказівкою конкретної роботи, завдання, замовлення.

Посилання у адміністративному протоколі про те, що укладений цивільно-правовий договір містить ряд ознак, притаманних саме трудовим відносинам і це свідчить про те, що працівник працював без оформлення трудового договору є безпідставним, адже до матеріалів справи не додано будь-яких доказів, які б свідчили про те, що вказаний цивільно-правовий договір є удаваним, відсутні рішення суду про встановлення його нікчемності або про визнання недійсним, недійсність такого договору прямо не передбачена законом, спір щодо правомірності укладеного цивільного договору повинен вирішуватися у судовому порядку за позовом особи, чиї права порушено, чи іншої заінтересованої особи, а в межах справи про адміністративне правопорушення суд позбавлений можливості визнати цивільно-правовий договір удаваним.

Оцінка цивільно-правових договорів, перевірка їх законності до компетенції суду при розгляді справи про адміністративне правопорушення не відноситься.

Більше того, в доданих особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, матеріалах наявні підтвердження про те, що ФОП ОСОБА_1 подавав відповідні звіти до органів ДФС за час виконання ОСОБА_2 своїх договірних умов за період з жовтня по грудень включно 2019 року, а також сплачував відповідні податки, ЄСВ та військовий збір , що стверджується відповідними квитанціями, які додані до матеріалів справи.

Згідно ст. 251 КУпАП одним з доказів в справі про адміністративне правопорушення є протокол про адміністративне правопорушення.

Протокол про адміністративне правопорушення не містить фактичних даних, на основі яких можливо встановити наявність адміністративного правопорушення, винність особи, а висновки, які зроблені в ньому є суперечливими та такими, які не підтверджені жодними належними доказами.

Згідно ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так наведений вище цивільно-правовий договір недійсним не визнаний, у зв`язку з чим немає підстав стверджувати, що він є прихованою формою трудових договорів.

Інші докази вини ФОП ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Суддя не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суддя неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", ст.17 3акону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Частина 1 статті 6 Конвенції передбачає, що "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який ... встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення". Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції "кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку". А згідно з положеннями ч. З ст. 6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення, зазначаючи у своїх рішеннях про те, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі "Тейксейра де Кастор проти Португалії" від 09.06.98 року, п. 54 рішення у справі "Шабельника проти України" від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

У рішенні по справі "Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії" ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.

Разом із тим матеріали справи не містять належних доказів вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, а тому слід дійти до висновку про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення.

Оцінивши усі наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суддя приходить до висновку що в судовому засіданні не знайшло підтвердження вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП, оскільки не надано допустимих та належних доказів його вини в скоєнні адміністративного правопорушення, та не доведено усі обставини, про які зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення, а тому справа про притягнення останнього до адміністративної відповідальності підлягає закриттю за відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення відповідно до ст. 247 ч. 1 п. 1 КУпАП.

На підставі зазначеного та керуючись

ст., ст. 283, 284, 247 п.1 КУпАП, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративну справу відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 41 КУпАП провадженням закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду через Золотоніський міськрайонний суд протягом 10 днів.

Суддя Середа Л.В.