Провадження № 3/331/1541/2020
Єдиний унікальний номер № 331/3809/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року місто Запоріжжя

Суддя Жовтневого районного суду міста Запоріжжя Стратій Є.В., розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов з Олександрівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області, відносно: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Запоріжжя, громадянина України, сімейний стан одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, має середню освіту, який працевлаштований на посаді директора ПП «Фарт», державна реєстрація місця проживання якого та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

-про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

в с т а н о в и в :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ/1490 № 279209, складеному 05 жовтня 2020 року, громадянин ОСОБА_1 , 26 вересня 2020 року, о 00 годині 38 хвилин, будучи керівником ПП «Фарт» здійснював діяльність та обслуговування клієнтів після 24:00 годин в кафе-барі «Парк-Авеню» по пр. Соборний, будинок № 87-А, чим порушив умови карантину а саме: п.12. п.п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 641 від 22.07.2020.

Дії особи кваліфіковані за ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Дослідивши протокол про адміністративне правопорушення, матеріали, додані до протоколу, вислухавши пояснення учасників розгляду справи, суддя дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Стаття 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, тощо, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення розроблені та затверджені наказом наказом МВС від 06.11.2015 за №1376 з реєстрацією в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2015 року за №1496/27942 «Інструкція з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції», недотримання норм яких дає підстави для висновку про недопустимість доказів на підтвердження обставин подій та доведеності вини особи у вчиненні відповідного адміністративного правопорушення.

За ст. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі й гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Забезпечення законності при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення гарантоване ст.7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за якою ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Відповідно до ст.ст.1 та 8 Основного Закону Україна є правовою державою, де визнається і діє принцип верховенства права. Згідно з положеннями ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Визначення «законності» або «згідно із законом» досить широко наведено в практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права, у зв`язку із чим є обов`язковою до врахування судами при розгляді справ відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Так, в рішенні «Салов проти України» (Salov v. Ukraine) від 27 квітня 2004 р. ЄСПЛ нагадав, що фраза «відповідно до закону» вимагає, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя в національному праві.

Крім того, у рішенні по справі «Пантелеєнко проти України» (Panteleyenko v. Ukraine) від 29 червня 2006 p., заява №11901/02, в п. 60 ЄСПЛ зазначено, що «законність розуміють як фундаментальну юридичну категорію, що є критерієм правового життя суспільства і громадян; законність також розглядають як «принцип, метод та режим суворого, неухильного дотримання, виконання норм права всіма учасниками суспільних відносин». У правовій державі законність (правозаконність) є гарантією правомірності застосованого примусу».

Однак концепція «законності» стосується не лише статті 8, але й багатьох інших статей Конвенції. Наприклад, у справі «Кац та інші проти України» (Kats and Others v. Ukraine, заява № 29971/04), рішення від 18 грудня 2008 року, ЄСПЛ зазначив, що слово «законний» та словосполучення «відповідно до процедури, встановленої законом», які містяться в пункті 1 статті 5, по суті, відсилають до національного законодавства і встановлюють обов`язок забезпечувати дотримання матеріально-правових та процесуальних норм такого законодавства.

Ще однією вартою уваги справою за статтею 8 Конвенції, в якій йдеться про принцип законності, є «Володимир Поліщук та Світлана Поліщук проти України» (Vladimir Polishchuk and Svetlana Polishchuk v. Ukraine, заява № 12451/04), рішення від 30 вересня 2010 року, в п. 44 якого ЄСПЛ наголосив, що «словосполучення «згідно із законом» у пункті 2 статті 8 Конвенції, по суті, стосується національного законодавства і встановлює обов`язок забезпечувати дотримання матеріальних та процесуальних норм (див. рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» (Panteleyenko v. Ukraine), заява № 11901/02, п. 49).

Таким чином, особа може бути піддана заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, що кореспондується із ст. 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за якою завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення, зокрема, є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом.

В протоколі про адміністративне правопорушення серії серії ВАБ/1490 № 279209, складеному 05 жовтня 2020 року, громадянин ОСОБА_1 , 26 вересня 2020 року, о 00 годині 38 хвилин, будучи керівником ПП «Фарт» здійснював діяльність та обслуговування клієнтів після 24:00 годин в кафе-барі «Парк-Авеню» по пр. Соборний, будинок № 87-А, чим порушив умови карантину а саме: п.12. п.п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 641 від 22.07.2020.

Вказаний протокол про адміністративне правопорушення містить посилання на порушення ОСОБА_1 п.12. п.п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 641 від 22.07.2020.

Згідно пункту 12 Постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. № 641 На території регіону (адміністративно-територіальної одиниці), на якій установлено жовтий рівень епідемічної небезпеки, додатково до протиепідемічних обмежень, установлених для зеленого рівня епідемічної небезпеки, забороняється відвідування сторонніми особами установ і закладів соціального захисту, в яких тимчасово або постійно проживають/перебувають громадяни похилого віку, ветерани війни і праці, особи з інвалідністю, особи із стійкими інтелектуальними або психічними порушеннями, установ і закладів, що надають соціальні послуги сім`ям/особам, які перебувають у складних життєвих обставинах, крім установ і закладів, які надають соціальні послуги екстрено (кризово).

Пункт 12 Постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. за № 641 не містить в собі пунктів, підпунктів.

З огляду на викладене, при дослідженні протоколу про адміністративне правопорушення, судом встановлено, що з вказаного протоколу неможливо достовірно встановити, яку саме норму Постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. за № 641 порушив ОСОБА_1 .

Стаття 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення носить бланкетний характер, оскільки у наведеній диспозиції відсилає до Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Кваліфікуючі ознаки правопорушення, передбаченого ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, мають бути конкретно зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення як того вимагає ст. 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення

Таким чином, об`єктивною стороною складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, є здійснення винною особою діянь, які прямо заборонені Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та деталізовані у Постанові КМУ № 211 від 11.03.2020 року, рішеннями органів місцевого самоврядування. Протокол про вчинення адміністративного правопорушення відносно ОСОБА_1 не містить посилання на норми Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Відповідно до принципу точності теорії кваліфікації адміністративних правопорушень зазначається, що діяння кваліфікується за статтею Кодексу України про адміністративні правопорушення або іншими нормативно-правовими актами, які встановлюють адміністративну відповідальність. При кваліфікації правопорушення уповноважена особа повинна найбільш точно описати його ознаки. Здійснення кваліфікації правопорушення передбачає вказівку на статтю Кодексу України про адміністративні правопорушення, а якщо стаття містить у собі частину чи пункт то й на відповідну частину або пункт.

Вказаний протокол про адміністративне правопорушення містить посилання на імовірні порушення ОСОБА_1 п.п.3 п. 12 Постанови Кабінету Міністрів України № 641 від 22.07.2020. При цьому, вищезазначений п. 12 Постанови взагалі не містить підпунктів. З огляду на це, у протоколі про адміністративне правопорушення, складеному 05 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_1 порушено вимоги ст. 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення України, не визначено нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.

При складанні протоколу не враховано, що ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення України не має частин, однак дії ОСОБА_1 кваліфіковано за ч. 1 ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення України, що тим самим порушив принцип точності при кваліфікації адміністративного правопорушення.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен обвинувачений у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У справі«Малофєєва проти Poci'i»(«Malofeyeva v. Russia», рішення від 30.05.2013 p., заява № 36673/04) ЄСПЛ встановив, серед іншого, порушення ч. 3 ст. 6 Конвенції у зв`язку з тим, що в протоколі про адміністративне правопорушення фабула правопорушення була сформульована лише в загальних рисах без конкретизації обставин вчинення правопорушення («проведення несанкціонованого пікету»), але національні суди, розглянувши справу без участі сторони обвинувачення (згідно законодавства РФ така участь не передбачена), відредагували фабулу правопорушення, зазначивши в постанові суду конкретні обставини правопорушення. У зв`язку з цим, на думку ЄСПЛ, заявниці була відома лише кваліфікація діяння, але не фактичні обставини обвинувачення, таким чином, вона була позбавлена можливості належної підготовки до захисту.

Згідно приписів ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. При цьому, всі викладені в Протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути належним чином перевірені та доводитися сукупністю належних і допустимих доказів.

Суд наголошує, що він не вправі самостійно змінювати, на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Належних та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, до протоколу про адміністративне правопорушення не додано.

Як вбачається з матеріалів справи, під час складання матеріалів про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , працівниками поліції було порушено вимоги щодо зібрання достатніх доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення. До матеріалів справи не долучено належних доказів, на основі яких у визначеному законом порядку можливо встановити наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність ОСОБА_1 вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, пояснень свідків, відео, фото, тощо.

Відповідно до положень статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справам «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08 лютого 2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07 листопада 2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою не спростованих презумпцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до вимог чинного законодавства про адміністративні правопорушення, а саме ст.ст. 9, 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення, особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях події та складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх належних доказів по справі.

Виходячи положень ст. 8, ст. 62 Конституції України дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини у своїх рішення, докази необхідно оцінювати, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п. 53 рішення від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України», п. 42 рішення від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України).

У п. 43 рішення від 14.02.2008 р. у справі «Кобець проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених.

Відповідно до ст. 10 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Пунктом 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Оскільки співробітниками поліції не доведено той факт, що ОСОБА_1 порушив норми Постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. № 641, відповідно, суддя дійшла до висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З матеріалів справи вбачається, що, окрім протоколу про адміністративне правопорушення від 05.10.2020 року, рапорту старшого інспектора-чергового Олександрівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області майора поліції О.Переяславця, письмових пояснень ОСОБА_2 від. 26.09.2020, письмових пояснень ОСОБА_3 від 26.09.2020 року, на підтвердження вини ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, - до матеріалів справи не долучено жодного доказу.

За таких обставин, оскільки суд не уповноважений виходити за межі протоколу про адміністративне правопорушення, матеріалами справи протиправні дії ОСОБА_1 передбачені ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення не підтверджується, підстав для його притягнення до відповідальності не вбачається через відсутність складу адміністративного правопорушення.

Суддя, дослідивши матеріали справи, перевіривши докази у справі на допустимість, проаналізувавши їх у сукупності, дійшла до висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та наявності підстав для закриття справи про адміністративне правопорушення за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 8, ст. 62 Конституції України, ст. ст. 9, 10, 44-3, 245, 247, 251, 280, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя - п о с т а н о в и в:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрити на підставі ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена учасниками процесу до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі через Жовтневий районний суд міста Запоріжжя апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її винесення, а також прокурором у порядку, передбаченому частиною 5 статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Суддя: Є.В. Стратій