Провадження № 3/756/7329/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2020 року суддя Оболонського районного суду м. Києва Яценко Н.О., розглянувши матеріали, які надійшли з Оболонського УП ГУНП України у м.Києві про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Узбекістану, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ст.44-3 КпАП України, -

В С Т А Н О В И В :

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ №332452 від 12.11.2020 року, 12.11.2020 о 00 год.30 хв. за адресою: м.Київ, пр.Оболонський, 26, в МАФІ «Донер Кебаб» гр. ОСОБА_1 при продажі шаурми знаходився без засобів індивідуального захисту, а саме без маски. Своїми діями ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене ст.44-3 КУпАП.

В судове засідання ОСОБА_1 , не з`явився, повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Заяв про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило.

Як встановлюють Бангалорські принципи поведінки суддів, схвалені резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року, об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Приймаючи до уваги, що судом вжито необхідних заходів для забезпечення участі ОСОБА_1 , у судовому засіданні, справа призначена до розгляду на 11 грудня 2020 року, порушник не з`явився до суду, причини неявки до суду визнано неповажними, з метою дотримання розумного розгляду справи, забезпечення можливості своєчасного притягнення особи до відповідальності у випадку доведення винуватості та уникнення безкарності, з урахуванням достатності обсягу наявних доказів, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 , оскільки положення ч.2 ст.268 КУпАП не містять імперативного припису щодо обов`язкової її участі в судовому засіданні під час розгляду даної категорії справ.

Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, а саме: протокол про адміністративне правопорушення серії ВАБ №332452 від 12 листопада 2020 року, фотознімок на якому зображена особа яка перебуває на робочому місці, без засобів індивідуального захисту, суддя встановив наступне.

Відповідно до положень ст. 44-3 КпАП України встановлена відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно- протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Отже диспозиція вказаної норми є бланкетною, тобто такою, що відсилає до норм іншого нормативно-правового акта, тому формулюючи суть правопорушення, вказівка на нормативний акт, вимоги якого порушені, є обов`язковою.

Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

Стаття 1 указаного Закону визначено карантин - адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

За приписами ст. 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України. Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації. У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності. До відміни карантину його територію можуть залишити особи, які пред`явили довідку, що дає право на виїзд за межі території карантину. Організація та контроль за дотриманням встановленого на території карантину правового режиму, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів покладаються на місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12.03.2020 року на усій території України встановлено карантин, з подальшими змінами.

Як видно з протоколу серії ВАБ №332452 від 12 листопада 2020 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 , розпорядження КМДА №62 Виконавчого органу Київської місцевої ради, керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, за що його притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.44-3 КУпАП.

Відповідно до зазначеного п.6 особливого порядку проведення профілактичних, протиепідемічних у томі числі дезінфекційних та інших заходів у місті Києві на час ліквідації наслідків надзвичайної ситуації регіонального рівня, яка відноситься до категорії «Медико-біологічні НС» код 207713 «Надзвичайна ситуація, пов`язана з епідеміологічним спалахом небезпечних інфекційних хвороб» в редакції від 01 липня 2020 року №62, затверджених розпорядженням керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації регіонального рівня, Виконавчого органу Київської міської ради, передбачено що суб`єкти господарювання повинні дотримуватися вимог, крім іншого, та зокрема рішень Київської міської ради та відповідних розпоряджень та забезпечити роботу закладів роздрібної торгівлі, що проводять діяльність, пов`язану з виробництвом та/або зберіганням харчових продуктів, тощо. Пунктом 6 передбачений обов`язок суб`єктів господарювання забезпечити допуск до роботи працівників має здійснюватися за умови наявності в них одягнених засобів: зокрема респіратора або захисної маски, у тому числі виготовленої самостійно, одноразових рукавичок.

Доказів, що ОСОБА_1 , є суб`єктом господарювання, на якого покладений обов`язок забезпечити допуск до роботи працівників виключно із засобами індивідуального захисту - матеріали справи не містять. Крім того, як видно з фотознімку, який долучений до протоколу, особа чоловічої статі без маски перебуває на робочому місці.

Погодитись із твердженням особи, яка склала протокол, що він здійснював обслуговування клієнтів суд не може, оскільки відсутні докази.

Вищевикладене свідчить про недотримання відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та щодо наявності в її діях складу адміністративного правопорушення або і самої події.

У відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовуюсь при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Спираючись на положення ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на практику ЄСПЛ у справах "Лучанінова проти України", "Малофєєва проти Росії", суд, повинен виходити з того, що, як і у кримінальному провадженні, суддя у цій справі має бути неупередженим і безстороннім та не вправі самостійно змінювати на шкоду особи формулювання адміністративного правопорушення. Відповідне формулювання слід вважити по суті викладенням обвинуваченням у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у вчиненні якого має бути доведеною не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд, суддя також не має право самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувачення, позбавляючись статусу незалежного органу правосудця, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Норма ст. 44-3 КпАП України потребує обов`язкової вказівки про конкретну заборону відповідного пункту (підпункту) нормативно-правового акту, яким установлюється правила карантину саме які порушила особа щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення.

Частина 1 ст. 7 КУпАП передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановленому законом.

Статтею 62 Конституції України, зокрема, передбачено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитись на її користь.

У відповідності до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі "Кобець проти України" (з урахуванням первісного визначення принципу "поза розумним сумнівом" у справі "Авшар проти Туреччини") доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Згідно з ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Обов`язок забезпечення засобами індивідуального захисту, а також дотримання відповідних санітарних та протиепідемічних заходів, законодавчо покладений на суб`єктів господарювання.

Разом з тим, за змістом ч. 2 ст. З ГК України суб`єктами підприємництва вважаються особи, які займаються підприємницькою діяльністю "для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку".

Стаття 42 ГК України, визначаючи підприємництво як вид господарської діяльності, прирівнює суб`єктів господарювання, що здійснюють господарську діяльність з ознаками підприємницької, до підприємців. Тому, виходячи з цього, поняття суб`єкта підприємницької діяльності слід розглядати крізь призму визначення поняття "суб`єкт господарської діяльності" з урахуванням специфіки, обумовленої зайняттям саме підприємницькою діяльністю. За змістом ч. 1 ст. 55 ГК України суб`єктами господарювання (підприємцями) визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську (підприємницьку) діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна.

Суб`єктами господарювання (в тому числі підприємцями) визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську (підприємницьку) діяльність. Стаття З ГК України окреслює коло відносин, які за своєю природою можуть вважатися господарськими.

Однак, матеріали справи не містять доказів, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , є суб`єктом господарської діяльності.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП України, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, а саме: протокол про адміністративне правопорушення, рапорт та письмові пояснення, вважає, що винуватість ОСОБА_1 не знайшла свого підтвердження зібраними по справі доказами, зокрема в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах із суб`єктом господарювання, який надає послуги з обслуговування. Крім того, відповідальність за порушення вказаних норм покладається виключно на суб`єктів господарювання, а не на їх персонал. Окрім того в матеріалах справи відсутня вказівка на нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення, відтак, у відповідності до ст.62 Конституції України, ст. 7, п. 1 ст. 247, провадження у справі підлягає закриттю, в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 ,складу правопорушення, передбаченого ст.44-3 КУпАП.

Відсутність події адміністративного правопорушення означає, що діяльність (дія чи бездіяльність) особи не може розцінюватися як правопорушення, тобто відсутній сам факт правопорушення. У свою чергу, склад адміністративного правопорушення - наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність складу в цілому.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 ст. 247, 283-284 КпАП України, суддя

постановив:

Закрити провадження по справі відносно ОСОБА_1 за ст.44-3 КУпАП в зв`язку з відсутню складу адміністративного правопорушення.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня її постановлення.

Постанова судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Строк пред`явлення до виконання три місяці, з дня набрання постановою законної сили.

Суддя