Справа № 145/1283/20
Провадження № 33/801/865/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кіосак Н. О.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 рокуСправа № 145/1283/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Берегового О.Ю.,

за участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

розглянув її апеляційну скаргу на постанову Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 вересня 2020 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 184 КУпАП,

встановив:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 599519 від 19 серпня 2020 року встановлено, що ОСОБА_1 не здійснює догляду за своїм сином ОСОБА_2 , 2004 року народження, протягом 4-х місяців останній проживає одиноко в АДРЕСА_1 , без належних умов для проживання, чим неналежно виконує свої батьківські обов`язки, по догляду за неповнолітнім. Вказаними діями вчинила правопорушення, за яке передбачена відповідальність за ч. 2 ст. 184 КУпАП.

Постановою Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 вересня 2020 року на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1700 гривень на користь держави. Стягнуто з неї судовий збір в сумі 420,40 грн. в дохід держави.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вина доведена матеріалами справи: протоколом про адміністративне правопорушення від 19 серпня 2020 року, письмовими поясненнями ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , актом обстеження умов проживання будинку в АДРЕСА_1 , від 19 серпня 2020 року.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для правильного вирішення справи просила оскаржувану постанову скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким провадження у справі закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із її неосудністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час складання поліцейськими протоколу про адміністративне правопорушення та розгляду його Тиврівським районним судом Вінницької області не з`ясовано обставини, які виключають адміністративну відповідальність. Вважає, що вона є неосудною, оскільки хворіє на розумову відсталість, яка відноситься до психічних хвороб та у зв`язку з чим, їй була встановлена друга група інвалідності з дитинства.

Також, особою, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі порушено питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке мотивоване тим, що розгляд справи відбувався у її відсутності, а постанова Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 вересня 2020 року отримано нею лише 06 жовтня 2020 року.

Відповідно до вимог ст.ст. 245 ,251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Вирішуючи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, слід зазначити таке.

Згідно зі ст. 294 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Постанова Тиврівського районного суду Вінницької області ухвалена 25 вересня 2020 року без участі заявника (а.с. 16), копія якої направлена ОСОБА_1 29 вересня 2020 року, що підтверджується супровідним листом (а.с. 17) та отримано нею 08 жовтня 2020 року, що підтверджується відміткою на зворотному рекомендованому повідомленні (а.с.18), отже останнім днем подачі апеляційної скарги вважається 18 жовтня 2020 року, який є вихідним днем.

Апеляційна скарга на вказану постанову подана 19 жовтня 2020 року, який є першим робочим днем після вихідного та останнім для подачі апеляційної скарги (а.с. 19-20).

З огляду на наведене, причини пропуску строку на апеляційне оскарження є поважними, тому такий строк слід поновити.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши особу, яка притягується до адміністративної відповідальності, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, співставивши їх з наявними в матеріалах справи доказами, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а орган чи посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з урахуванням положень, викладених у ст.ст. 251, 252 КУпАП, зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи і, керуючись законом та правосвідомістю, оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Вивченням матеріалів справи про адміністративне правопорушення встановлено, що суддя, діючи у відповідності до вимог ст.245, 252, 280, 283 КУпАП, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши обставини вчиненого адміністративного правопорушення, докази, які містяться в матеріалах справи на предмет їх належності, достатності та допустимості, дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, за яке передбачена відповідальність за ч. 2 ст. 184 КУпАП.

Суд апеляційної інстанції вважає, що такий висновок частково не відповідає вказаним вимогам, з огляду на наступне.

За ч. 1 ст. 184 КУпАП, адміністративна відповідальність настає у разі ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.

Диспозиція ч. 2 ст. 184 КУпАП, передбачає адміністративну відповідальність за дії, передбачені частиною першою цієї статті, якщо вони вчинені повторно протягом року після накладення адміністративного стягнення.

Таким чином, при кваліфікації дій особи, яка притягається до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 184 КУпАП обов`язковому доведенню підлягає те, що особа, щодо якої порушено провадження у справі про адміністративне правопорушення, повторно протягом року піддавалась адміністративному стягненню за ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.

Відтак, обов`язковим доказом, який повинен бути долучений до матеріалів справи є постанова про притягнення протягом року особи до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення.

Проте, документальних доказів притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, а саме постанов суду, що набрали законної сили, матеріали вказаної справи не містять, а тому відсутні підстави для кваліфікації дій останньої за ознаками повторності, а саме за ч. 2 ст. 184 КУпАП.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що дії ОСОБА_1 необхідно перекваліфікувати з ч. 2 ст. 184 КУпАП на ч. 1 ст. 184 КУпАП.

Щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, слід зазначити наступне.

Об`єктом правопорушення, передбаченого ст. 184 КУпАП, є суспільні відносини у сфері охорони прав та інтересів неповнолітніх, а об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП, полягає в ухиленні батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків, щодо не створення матеріально-побутових умов життя, навчання неповнолітніх дітей, не піклування про духовний і моральний їх розвиток, почуття доброти, поваги до старших, сприяння їх домашньої освіти.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (із змінами та доповненнями) передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Таким чином, ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей, передбачає бездіяльність, внаслідок якої обов`язки по вихованню виконуються неякісно та не в повному обсязі.

Таке ухилення може полягати у різних формах бездіяльності, пов`язаної з незабезпеченням необхідних умов життя, належного виховання, навчання неповнолітніх дітей: залишення впродовж тривалого строку дитини без будь-якого нагляду, ухилення від виховання дітей (у тому числі незабезпечення відвідування ними школи, контролю за дозвіллям), незабезпечення безпечних умов перебування за місцем проживання чи в іншому місці, невжиття заходів щодо їх лікування, безпідставне обмеження в харчуванні, одязі, інших предметах першої необхідності, штучне створення незадовільних побутових умов, тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суддя встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, висновком експерта та показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а згідно ч. 2 цієї статті обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.

Як видно з протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 підписала його та надала письмові пояснення на окремому аркуші, вказавши, що вона дійсно близько 3-х років проживає за адресою АДРЕСА_2 . Має на вихованні неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який близько 4-х місяців проживає за адресою АДРЕСА_1 одиноко. За ним не доглядає, їсти не готує та не надає йому будь-якої допомоги, а також, не бажає його виховувати. Будь-яких зауважень щодо змісту протоколу чи клопотань остання не заявляла.

Відповідно до акту обстеження умов проживання будинку в АДРЕСА_1 , від 19 серпня 2020 року встановлено, що будинок потребує капітального ремонту, в кімнатах темно, піч для опалення приміщення зруйнована, стіни та стеля потребують побілки, на вікнах відсутні шибки, які забиті плівкою, прибудинкова територія занедбана.

Зважаючи на вищевикладене, вина ОСОБА_1 доведена даними, які містяться в письмових поясненнях, а також акті обстеження умов проживання та фактично не заперечується апелянтом.

Доводи апеляційної скарги про те, що вона є неосудною, оскільки хворіє на розумову відсталість, яка відноситься до психічних хвороб та у зв`язку з чим, їй була встановлена друга група інвалідності з дитинства, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Згідно з ст.20 КУпАП не підлягає адміністративній відповідальності особа, яка під час вчинення протиправної дії чи бездіяльності була в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства чи іншого хворобливого стану.

Виходячи зі змісту вказаної норми, закон вказує на два критерії, сукупність яких дає підстави для визнання особи неосудною, а саме, медичний критерій, який характеризується наявністю у особи хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства чи іншого хворобливого стану, і юридичний критерій, який полягає у нездатності особи усвідомлювати свої дії або керувати ними.

Даних про те, що на час вчинення правопорушення ОСОБА_1 не усвідомлювала свої дії та не могла керувати ними, матеріали справи не містять. І сама по собі наявність у неї психічної хвороби не дає підстав вважати, що протиправна дія, передбачена ч.1 ст.184 КУпАП, була вчинена нею у стані неосудності.

Інші доводи апеляційної скарги носять формальний характер та на увагу не заслуговують.

Встановивши в діях ОСОБА_1 наявність складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП, суд апеляційної інстанції при вирішенні розміру і виду адміністративного стягнення враховує наступне.

Відповідно до положень ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Санкція ч. 1 ст. 184 КУпАП передбачає такі види адміністративного стягнення, як попередження або накладення штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Статтею 26 КУпАП передбачено такий вид адміністративного стягнення як попередження, яке полягає в офіційному осуді вчиненого проступку і застереженні правопорушника від його повторення. Це найменш суворе адміністративне стягнення, яке застосовується за незначні адміністративні проступки. Такий вид адміністративного стягнення спрямований на інформування правопорушника, що його поведінка носить антигромадський характер і засуджується нормами адміністративного права, та носить характер офіційного попередження правопорушника стосовно недопустимості таких діянь у майбутньому.

Зважаючи на викладене, вивчивши обставини справи, характер вчиненого правопорушення, даних про особу правопорушника, ступінь її вини, відсутності обставин, що обтяжують її відповідальність та її майновий стан, апеляційний суд враховуючи положення ст. 33 КУпАП та керуючись п. 4 ч.8 ст. 294 КУпАП вважає за необхідне постанову Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 вересня 2020 року змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_1 з ч. 2 ст. 184 КУпАП на ч. 1 ст. 184 КУпАП та накласти на неї адміністративне стягнення в межах санкції ч. 1 ст. 184 КУпАП у виді попередження, яке за своїм видом і мірою є справедливим.

Керуючись ст.ст. 23, 33, 124, 280, 287, 289, 293, 294 КУпАП, суддя апеляційного суду, -

постановив:

Клопотання особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 вересня 2020.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 вересня 2020 у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 184 КУпАП змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_1 з ч. 2 ст. 184 КУпАП на ч. 1 ст. 184 КУпАП та накласти на неї адміністративне стягнення у виді попередження.

Постанова апеляційного суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького

апеляційного суду О.Ю. Береговий