ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1441/20 Справа № 932/8848/20 Суддя у 1-й інстанції - Карягіна Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Коваленко В. Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в особі судді Коваленко В.Д., за участю представників Інформаційного агентства ГО Антикорупційна правозахисна рада Славного С.О., Гури Ю.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 з доповненнями на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року, якою:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого директором Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, та закрито провадження, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вказаною постановою ОСОБА_1 визнано винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.212-3 КУпАП та закрито провадження, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Згідно постанови суду, 14.05.2020 року за вих. № 1609/76 Головою Інформаційного агентства ГО Антикорупційна правозахисна рада ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради було направлено інформаційний запит щодо надання інформації стосовно земельних ділянок, які розташовані у м. Дніпро та перебувають у комунальній власності. Інформаційний запит було зареєстровано 14.05.2020 року у Дніпровській міській раді за вх. № 37/1005 та передано на розгляд до Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради.

Згідно розпорядження Дніпровського міського голови № 1-23/6-рк від 23.06.2017 року директором Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради призначено ОСОБА_1

20.05.2020 року за вих. № 3/7-999 ОСОБА_1 , була надана відповідь на інформаційний запит ОСОБА_2 , щодо продовження строк розгляду інформаційного запиту до 20 робочих днів.

11.06.2020 року за вих. № 7/3-1203 ОСОБА_1 , була надана остаточна відповідь на інформаційний запит ОСОБА_2 , якою було неправомірно відмовлено у наданні перших десяти сторінок запитуваних документів та роз`яснено про необхідність відшкодування фактичних витрат на копіювання та друк.

Вказана відповідь не відповідає вимогам Закону України «Про доступ до публічної інформації». Так, в листі зазначено, що надання перших десяти сторінок запитуваної інформації здійснюється виключно після відшкодування фактичних витрат на копіювання (друк), остільки частинами документи не надаються.

Вказаним Законом визначено порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес. Зокрема доступ до інформації відповідно до статті 5 Закону забезпечується шляхом надання її за запитами на інформацію, що відповідно до змісту пункту 6 статті 14 Закону визначено обов`язком розпорядників інформації.

Частиною 1 статті 21 Закону передбачено, що інформація на запит надається безкоштовно. В той же час у разі, якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк, тобто запитувач інформації зобов`язаний відшкодувати витрати на виготовлення всіх сторінок запитаної інформації, крім перших 10 сторінок, які надаються безкоштовно одночасно з повідомленням про необхідність відшкодування витрат на виготовлення копій решти документів.

Законодавча вимога щодо відшкодування фактичних витрат на копіювання та друк насамперед є гарантією того, що надання інформації запитувачам не призведе до надмірних витрат розпорядника інформації, що може негативно вплинути на виконання ним своїх повноважень. Однак зазначені положення не можуть використовуватись розпорядником інформації як легальний механізм, який надає підстави нівелювання права кожного на доступ до публічної інформації.

Судом зазначено, що практика розпорядника інформації, зокрема, Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради щодо відмови у наданні 10 перших сторінок з одночасним повідомленням про необхідність відшкодування витрат на виготовлення копій решти документів суперечить меті зазначеного Закону та ставить під загрозу механізм забезпечення розпорядниками права на доступ до публічної інформації, становить ризики щодо прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень.

Вимоги апеляційної скарги з доповнення до неї та узагальненні доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з вищевказаною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати та закрити провадження по справі, у звязку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Вважає вказану постанову незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду, на його думку, є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, остільки судом при розгляді справи не були дотримані вимоги ст.268 КУпАП, розглянуто справу без участі ОСОБА_1 .. Вважає, що допущені суттєві порушення вимог Закону.

На його думку, висновки суду про доведеність вини ОСОБА_1 не підтверджені матеріалами справи, а докази по справі отримані незаконним шляхом і ґрунтуються на припущеннях. Вважає, що протокол про адміністративне правопорушення є неналежно оформленим, не підписаний уповноваженою особою.

Вважає, що юридична особа Інформаційне агентство ГО Антикорупційна правозахисна рада постійно зловживає своїм правом на доступ до інформації. На його думку, зазначеній юридичній особі ніхто не відмовляв у надані інформації, а було запропоновано оплатити витрати пов`язані з виготовленням копій. Зазначає, що ОСОБА_2 не підписував інформаційні запити.

Позиції учасників судового провадження.

В судове засідання захисник Ткаченко С.М. та ОСОБА_1 не з`явились, подали заяву, щодо розгляду справи за їх відсутності, та підтримали вимоги апеляційної скарги.

В судовому засіданні представники Інформаційного агентства ГО Антикорупційна правозахисна рада ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, посилались на її необґрунтованість, а оскаржену постанову суду першої інстанції вважали законною та обґрунтованою і просили залишити її без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши наявні матеріали справи, з`ясувавши доводи апеляційної скарги, дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог статей 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

В ході апеляційного розгляду встановлено, що вищезазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі та правильно застосував норми матеріального права, а викладений в постанові висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 212-3 КУпАП, а саме в порушенні Закону України "Про доступ до публічної інформації", у неправомірній відмові в наданні інформації, відповідає фактичним обставинам справи та ґрунтується на доказах, наявних в матеріалах справи, належно досліджених в суді першої інстанції.

Винуватість ОСОБА_1 встановлена:

- відомостями з протоколу про адміністративне правопорушення від 29 липня 2020 року згідно якого 14.05.2020 року за вих. № 1609/76 Головою Інформаційного агентства ГО Антикорупційна правозахисна рада ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради було направлено інформаційний запит щодо надання інформації стосовно земельних ділянок, які розташовані у м. Дніпро та перебувають у комунальній власності. Інформаційний запит було зареєстровано 14.05.2020 року у Дніпровській міській раді за вх. № 37/1005 та передано на розгляд до Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради. Згідно розпорядження Дніпровського міського голови № 1-23/6-рк від 23.06.2017 року директором Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради призначено ОСОБА_1 .. 20.05.2020 року за вих. № 3/7-999 ОСОБА_1 , була надана відповідь на інформаційний запит ОСОБА_2 , щодо продовження строк розгляду інформаційного запиту до 20 робочих днів. 11.06.2020 року за вих. № 7/3-1203 ОСОБА_1 , була надана остаточна відповідь на інформаційний запит ОСОБА_2 , якою було неправомірно відмовлено у наданні перших десяти сторінок запитуваних документів та роз`яснено про необхідність відшкодування фактичних витрат на копіювання та друк. Вказана відповідь не відповідає вимогам Закону України «Про доступ до публічної інформації». Так, в листі зазначено, що надання перших десяти сторінок запитуваної інформації здійснюється виключно після відшкодування фактичних витрат на копіювання (друк), остільки частинами документи не надаються;

- копією інформаційного запиту голови Інформаційного агентства ГО «Антикорупційна правозахисна рада» ОСОБА_2 від 14.05.2020 року за вих. № 1609/76 до Дніпровської міської ради щодо надання інформації, а саме: про рішення Дніпровської міської ради, щодо надання в користування (оренду) земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_2 ; надати завірені копії документів передбачених Законом України Про регулювання містобудівної діяльності, щодо надання дозволу на будівництво (реконструкцію) на вказаній ділянці; надати інформацію (завірені копії з додатками), щодо містобудівних умов і обмежень, технічних умов, проектної документації, проведення експертизи проектної документації; надати інформації (завірені копії документів з додатками), декларації про початок будівельних робіт/реконструкції, експертні висновки, щодо обґрунтування здійснення будівельних робіт.

Згідно відповіді ОСОБА_1 , вбачається, що ним було продовжено строк розгляду інформаційного запиту до 20 робочих днів.

З копії відповіді ОСОБА_1 , ним дійсно відмовлено у наданні перших десяти сторінок запитуваних документів та роз`яснено ОСОБА_2 про необхідність відшкодування фактичних витрат на копіювання та друк запитуваної інформації.

Відповідно до Положення про департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради та копії розпорядження Дніпровського міського голови № 1-23/6-рк від 23.06.2017 року ОСОБА_1 призначено директором Департаменту по роботи з активами Дніпровської міської ради.

Як видно зі змісту запиту, голова Інформаційного агентства ГО «Антикорупційна правозахисна рада» ОСОБА_2 запитував інформацію, яка відповідає ознаці становить суспільний інтерес. В обґрунтування інформаційного запиту, ОСОБА_2 зазначив, що предметом суспільного інтересу вважається інформація, зокрема, яка свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

В інформаційному запиті суб`єкт звернення слушно посилається на підпункт 12 пункту 6.4 частини 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації», згідно з яким інформація може вважатись суспільно необхідною, якщо її поширення сприяє, зокрема виявленню порушень прав людини, зловживання владою, корупційних правопорушень, неетичної поведінки публічних службовців, невиконання (чи неналежного, недбалого виконання) ними своїх обов`язків, дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до положень частини 4 статті 21 Закону при наданні особі інформації про себе та інформації, що становить суспільний інтерес, плата за копіювання та друк не стягується.

Також, як видно із запиту суб`єкт звернення просив надати йому відповідь на запит, в тому числі шляхом надсилання на електронні адреси, зазначені в запиті (а.с. 23). На вказані електронні адреси були направлені тільки повідомлення про продовження розгляду запиту та повідомлення про результати розгляду запиту.

Положення Закону передбачають, що особа має право вибирати на власний розсуд джерела отримання запитуваної інформації, а саме через письмовий запит чи в інший спосіб. Це стосується також і форми запитуваної інформації: паперова чи електронна. Положеннями Закону не передбачено оплати інформації за сканування документів розпоряднику інформації з метою її надання в електронному вигляді. Вказаним Законом встановлено обов`язок запитувача на відшкодування фактичних витрат розпоряднику інформації виключно на копіювання та друк документів, якщо їх обсяг становить більш як 10 сторінок.

Не передбачено обов`язку запитувача відшкодовувати фактичні витрати розпорядника інформації за її надання в електронному вигляді і постановою Кабінету Міністрів України від 13.07.2011 № 740 «Про затвердження граничних норм витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію» сканування не визначено як вид копіювання документу та не встановлено відповідних граничних норм розміру оплати відповідних витрат. У випадку ж якщо запитувана інформація вже міститься у електронній формі надання її в такій же формі оплатно є необґрунтованим та неправомірним, оскільки жодних витрат розпорядником не здійснюється.

Апеляційний суд, зазначає, що відповідно до частини 2 та 3 статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Згідно статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (Далі Закону), публічна інформація відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

За змістом статей 3, 4 Закону право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації, здійсненням громадського контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації та юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах, зокрема прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень.

ОСОБА_1 обґрунтовано визнаний винуватим у вчиненні правопорушення, яке виразилося у порушенні Закону України «Про доступ до публічної інформації», тобто у неправомірній відмові ОСОБА_2 в наданні інформації за інформаційним запитом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 22 Закону розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту лише у разі, якщо особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком.

При цьому, частиною 1 статті 21 Закону передбачено, що інформація на запит надається безкоштовно. У разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк.

Конституційний Суд України в ухвалі щодо необхідності офіційного тлумачення частини 1 статті 21 Закону зазначив, що положення частини другої статті 21 Закону викладені чітко, зрозуміло і передбачають відшкодування запитувачем фактичних витрат на копіювання та друк документів понад встановлену Законом кількість сторінок, а тому не потребують офіційної інтерпретації (ухвала від 25.06.2013 р. № 29-у/2013).

Отже, якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний оплатити витрати, пов`язані з копіюванням документів понад встановлений обсяг.

Копії десяти сторінок документу надаються безкоштовно. Виставлення рахунку на оплату відшкодування витрат, пов`язаних з копіюванням та друком, всього об`єму запитуваної інформації (копій документів) є неправомірним та таким, що суперечить положенням вказаного Закону. Крім того, вбачається, що таке право не залежить від оплати запитувачем витрат на копіювання або друк понад 10 сторінок запитуваної інформації. Вказане означає, що безкоштовні 10 сторінок надаються з першою відповіддю на запит.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_1 об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 212-3 КУпАП у виді неправомірної відмови в наданні інформації за інформаційним запитом є обґрунтованими та ґрунтуються на належному тлумаченні Закону України Про доступ до публічної інформації.

Як вбачається з відповіді ОСОБА_1 , мотивування відмови в наданні інформації взагалі не містить чому розпорядник інформації відмовляє в наданні запитуваних документів в електронному виді та інформації, яка становить суспільний інтерес, що надається безоплатно (або чому вважає, що запитувана інформація не відноситься до такої).

Що стосується посилання захисника на розпорядження міського голови від 27.06.2017 № 655-р Про затвердження Порядку відшкодування фактичних витрат на копіювання (сканування) або друк копій документів, що надаються за запитом на інформацію Дніпровською міською радою та наказу директора департаменту по роботі з активами від 29.11.2017 № 213-УД Про затвердження Порядку відшкодування фактичних витрат на копіювання (сканування) або друк копій документів, що надаються за запитом на інформацію департаментом по роботі з активами Дніпровською міською радою і твердження, що ОСОБА_1 діяв у порядку, визначеному вказаними документами, апеляційний суд вважає необґрунтованими, з таких підстав.

Положення будь-яких нормативно-правових актів в частині регулювання суспільних відносин, пов`язаних з порядком здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, не можуть суперечити Закону України «Про доступ до публічної інформації», який є спеціальним щодо спірних правовідносин. Зазначене правило прямо слідує з вимог частини 4 статті 13 Закону, відповідно до яких усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Апеляційний суд вважає безпідставними і доводи апелянта стосовно того, що ОСОБА_2 звернувся з інформаційним запитом у формі електронного документа, однак не підписав його електронним цифровим підписом, що, на думку апелянта, є обов`язковим елементом при надісланні електронного документа, і цей запит взагалі підлягав поверненню і не повинен був розглядатися, адже Закон не вимагає що б запит на доступ до публічної інформації був підписаний електронним цифровим підписом. Більш того, Законом не передбачено обмежень щодо вибору способу отримання запитуваної інформації. Про це свідчить частина 5 статті 19 Закону, якою передбачено можливість зазначення у запиті лише електронної адреси.

Апеляційний суд звертає увагу, що посилання сторони захисту на положення Закону України Про електронний цифровий підпис є неприйнятними, адже цей закон станом на день звернення суб`єкта з інформаційним запитом та на день подання апеляційної скарги втратив чинність.

Поза увагою ОСОБА_1 та його адвоката Ткаченка С.М. залишився той факт, що розпорядник інформації не відмовив в задоволенні інформаційного запиту з цих підстав (відсутності електронного цифрового підпису), а, навпаки, зареєстрував його, продовжив строк розгляду до 20 днів і відмовив в його задоволенні, з підстави не відшкодування запитувачем фактичних витрат розпоряднику інформації на копіювання та друк документів.

Доводи апеляційної скарги про те, що протокол про адміністративне правопорушення складений з порушенням Закону і суд першої інстанції не звернув на це увагу, апеляційний суд розцінює як надумані, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженою на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

За змістом положень статті 254 КУпАП, строк для складання адміністративного протоколу починає свій відлік після того, як у посадової особи, уповноваженої складати протокол, буде достатньо фактичних даних для висновку про наявність в діях чи бездіяльності особи вини у вчиненні правопорушення, наявності всіх достатніх даних для заповнення та складання протоколу про адміністративне правопорушення. Тобто після виконання всіх необхідних процесуальних дій.

Як видно з наданих матеріалів, 23.07.2020 за Вих. № 5866.2/С/680.7/20/20/46 Регіональний представник Уповноваженого ВРУ з прав людини у Дніпропетровській області Кокшарова Т.А. надіслала запит Голові Дніпровської міської ради Філатову Б.А. на отримання низки копій документів документів за фактом ненадання відповіді на інформаційні запити ОСОБА_2 , в тому числі по вказаній справі, для вирішення питання щодо встановлення особи, причетної до вчинення цього правопорушення та щодо наявності в діях особи складу правопорушення (а.с. 71-77).

Згідно з запитом копії зазначених матеріалів, завірених належним чином, мали бути надані безпосередньо ОСОБА_1 29.07.2020 року під час надання ним пояснень. Враховуючи відсутність в матеріалах справи супровідного листа з відміткою про дату та номер вхідної кореспонденції, а саме документів, які витребувані Регіональним представником Уповноваженого ВРУ, слід дійти висновку, що вищезазначені документи були надані особисто ОСОБА_1 безпосередньо під час надання ним письмових пояснень 29.07.2020 року, тобто в день складення протоколу.

Отже, після отримання та опрацювання відомостей, які були необхідні для складення протоколу (положення про департамент, наказу про призначення директора департаменту), тобто безпосередньо встановлення особи, яка за твердженням посадової особи, уповноваженої складати протокол, вчинила це правопорушення. Вказаний протокол стосовно ОСОБА_1 був складений належним чином та легітимною особою.

Таким чином, строк, передбачений частиною 2 статті 254 КУпАП для складення протоколу про адміністративне правопорушення, не порушено.

Твердження ОСОБА_1 зазначені в доповненні до апеляційної скарги, що згідно зі статтями 2, 16 Закону України Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Уповноважений з прав людини не може вживати акти реагування на порушення прав юридичних осіб, а в цій справі правовідносини виникли саме між двома юридичними особами, які на його думку, не відносяться до сфери регулювання зазначеного Закону, суд апеляційної інстанції розцінює як помилкові.

Зазначені твердження апелянта спростовуються буквальним тлумаченням частини 2 статті 2 Закону України Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, згідно з якою дія цього Закону також поширюється на відносини, що виникають між юридичними особами публічного та приватного права, а також фізичними особами, які перебувають на території України, у випадках, передбачених окремим законом.

Крім того, згідно з частиною 1 статті 17 Закону парламентський контроль за дотриманням права людини на доступ до інформації здійснюється, зокрема Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини...

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_5 , відповідно до Положення про Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ніби-то не уповноважена на складання протоколу, у зв`язку з відсутністю довіреності, також не ґрунтуються на матеріалах справи, адже в них наявне доручення, видане Уповноваженою Верховної Ради України з прав людини Л. Денисовою від 21 грудня 2019 року за № 509/д, згідно з яким ОСОБА_5 уповноважена складати протоколи про адміністративні правопорушення за фактами порушення. Крім того, ОСОБА_5 є не тільки працівником Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також є регіональним представником Уповноваженого у Дніпропетровській області (а.с. 79-83).

Посилання в апеляційній скарзі на недопустимість протоколу про адміністративне правопорушення в якості доказу, оскільки він ніби-то не підписаний особою, яка його склала, спростовуються матеріалами справи, адже останній аркуш протоколу містить підпис ОСОБА_5 (а.с. 9).

Необґрунтованими є і доводи апеляційної скарги щодо неналежного завірення копій документів, долучених до протоколу про адмінправопорушення, оскільки вони є суто формальними. Копії документів, долучених до протоколу Дніпровською міською радою прошиті та скріплені печаткою (а.с. 31 зворот), копії документів, які долучені особою, яка склала протокол, завірені її підписом і також прошиті (а.с. 82 зворот).

Також, оригінали всіх документів, які наявні у справі, окрім скарги ОСОБА_2 Уповноваженому ВРУ з прав людини, доручення Уповноваженого та службового посвідчення його регіонального представника, є в розпорядженні Дніпровської міської ради і у випадку наявності у захисника ОСОБА_6 сумнівів щодо їх відповідності оригіналам та достовірності їх змісту, останній міг ознайомитись з оригіналами цих документів.

Всі документи, наявні в матеріалах справи суд першої інстанції обґрунтовано визнав належними, достовірними та допустимим доказами в розумінні статті 251 КУпАП, а протокол складений уповноваженою особою і відповідає вимогам статей 255, 256, 257 КУпАП.

Є безпідставними доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 як фізична особа не звертався з інформаційним запитом і не може бути потерпілим, а юридична особа - Інформаційне агентство ГО «Антикорупційна правозахисна рада» також не може бути потерпілою особою, згідно зі статтею 269 КУпАП, оскільки матеріали справи не містять відомостей про спричинення їй моральної, фізичної або майнової шкоди.

Зазначення в протоколі ОСОБА_2 , в якості потерпілого, а не юридичною особою, яку він представляє - Інформаційне агентство ГО «Антикорупційна правозахисна рада», не може бути розцінено як істотне порушення вимог процесуального закону, яке б стало наслідком недопустимості вказаного протоколу як доказу.

Апеляційний суд зазначає, що юридичні особи та об`єднання громадян можуть бути запитувачами інформації (пункт 1 частини 1 статті 12 Закону), а тому у випадку неправомірної відмови в наданні публічної інформації за їх запитами, порушуються їхні права, гарантовані Законом, у зв`язку з чим вони можуть бути потерпілими у такій категорії справ.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення права ОСОБА_1 на участь в судових засіданнях в суді першої інстанції, то апеляційний суд зазначає, що його інтереси в суді представляв захисник Ткаченко С.М., який надавав ефективну та належну правову допомогу.

Доводи апеляційної скарги стосовно неправомірності прийняття рішення про закриття справи із одночасним визнанням вини, що, на думку захисту, є взаємовиключними рішеннями, суд апеляційної інстанції вважає їх такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суддя зобов`язаний з`ясувати, зокрема чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності...

З огляду на те, що закінчення строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого статтею 38 КУпАП є нереабілітуючою підставою закриття справи про адміністративне правопорушення, така підстава не може бути застосована до осіб, які не вчиняли адміністративного правопорушення або їх вина у вчиненні адміністративного правопорушення не доведена у встановленому законом порядку. До таких осіб слід застосовувати реабілітуючи підстави закриття справи, передбачені пунктів 1-4 частини 1 статті 247 КУпАП.

При розгляді справ про адміністративні правопорушення, у будь-якому разі, суди (судді) мають забезпечити всебічне, повне та об`єктивне дослідження всіх обставин, передбачених статтею 280 КУпАП.

Судовий розгляд справи про адміністративне правопорушення та його закінчення не обтяжений строками, визначеними статтею 38 КУпАП, а передбачений статтею 277 КУпАП, що є гарантією всебічного, об`єктивного і повного з`ясування всіх обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, закриваючи справу у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення (на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП) і не встановлюючи вину особи та інші обставини, передбачені статті 280 КУпАП, суд фактично не виконує свою основну функцію здійснення правосуддя.

Системний аналіз норм КУпАП вказує на те, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого статтею 38 КУпАП, можливо виключно у разі встановлення винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Закрити провадження з нереабілітуючих підстав або звільнити від відповідальності можливо лише винувату особу, в діях якої є склад правопорушення, в іншому випадку прийняття такого рішення є свавільним.

Посилання сторони захисту на узагальнений науково-консультативний висновок Науково-консультативної ради при Вищому адміністративному суді України із зазначеного питання, апеляційний суд вважає неприйнятним, виходячи з наступного.

Під час ознайомлення з правовими позиціями з порушеного питання членів Науково-консультативної ради при ВАСУ: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , слід дійти висновку, що вказані науковці не дійшли одностайної думки з цього питання. Двоє науковців дійшли висновку, що потрібно встановлювати вину особу, двоє, що не потрібно, один науковець не зробив чіткого висновку.

Апеляційний суд зауважує, що адміністративні суди не розглядають справи про адміністративні правопорушення в порядку КУпАП і така категорія справ не переглядається в касаційному порядку.

Висновок науково-консультативної ради при ВАСУ, на який посилається захист суперечить роз`ясненням, які містяться в інформаційному листі судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією від 22 травня 2017 року № 223-943/0/4-17.

В пункті 5 вказаного листа ВССУ дійшов висновку про те, що на момент розгляду справи в суді закінчились строки притягнення особи до адміністративної відповідальності, то суд в разі заперечення особою своєї вини чи наявності у її діях складу адміністративного правопорушення спочатку в повному обсязі досліджує всі обставини справи, встановлює, чи містить діяння ознаки та склад адміністративного корупційного правопорушення, чи належить особа до суб`єктів цього корупційного правопорушення, чи винна вона в його вчиненні, і лише після цього закриває провадження у справі.

Незважаючи на те, що інформаційний лист ВССУ від 22.05.2017 року стосується розгляду окремої категорії справ про адміністративні правопорушення, а саме справ, які пов`язані з корупцією, підходи до застосування положень статтей 38 та 247 КУпАП при вирішені питання про закриття провадження у справі про адміністративні правопорушення, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, мають бути єдині, оскільки законодавством, в тому числі й процесуальними положеннями КУпАП не міститься окремих процедур розгляду для справ, пов`язаних з корупцією, які б відрізнялися від процедур розгляду інших категорій справ про адміністративні правопорушення в частині порядку та підстав прийняття рішення про закриття провадження у праві.

Також безпідставними є і доводи апеляційної скарги про порушення Конвенції прав людини та основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини в аспекті застосування вимог пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП та визнанні вини особи, посилання на практику ЄСПЛ без належного співставлення з відповідними обставинами зазначеної справи, не може свідчити про незаконність оскарженої постанови суду.

Істотних порушень, які б слугували підставою для скасування чи зміни постанови суду не встановлено.

Отже, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції, як законну - без змін.

Керуючись статтями 245, 280, 247, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,- залишити без задоволення.

Постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч.2 ст. 212-3 КУпАП,- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського

апеляційного суду В.Д. Коваленко