Справа № 460/3422/18
Провадження №3-в/944/5/20
П О С Т А Н О В А

30.12.2020 рокум.Яворів

Суддя Яворівського районного суду Львівської області Поворозник Д.Б., розглянувши заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Яворівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року у справі № 460/3422/18,

встановив:

Постановою судді Яворівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року у справі № 460/3422/18 ОСОБА_1 було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1700, 00 гривень.

08 грудня 2020 року ОСОБА_1 подав заяву, в якій просить: скасувати постанову Яворівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року у справі № 460/3422/18; зупинити виконання вказаної постанови, повернути йому кошти стягнені з нього на виконання вказаної постанови; провадження у справі № 460/3422/18, про адміністративне правопорушення вчинене ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 172-6 КУпАП закрити на підставі ст. 247 КУпАП.

На обґрунтування заяви заявник посилалася на те, що підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності було порушення ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції». Однак рішенням Конституційного суду України у справі № 1-24/2020 (393/20) від 27 жовтня 2020 року визнано такими, що не відповідають Конституції України, зокрема, положення ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції», отже, зважаючи на те, що вказано норма є неконституційною, тому наявні підстави для перегляду постанови за нововияленими обставинами.

Суддя, вивчивши заяву, приходить до висновку, що її слід повернути заявнику, виходячи із такого.

Відповідно до ст. 2 КУпАП законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. Закони України про адміністративні правопорушення до включення їх у встановленому порядку до цього Кодексу застосовуються безпосередньо. Положення цього Кодексу поширюються і на адміністративні правопорушення, відповідальність за вчинення яких передбачена законами, ще не включеними до Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Суддею встановлено, що постановою Яворівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року у справі № 460/3422/18 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1700, 00 гривень.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 подавав апеляційну скаргу на дану постанову.

Постановою Львівського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року постанову судді Яворівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Отже, постанова судді Яворівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1700,00 грн, була предметом розгляду суду апеляційної інстанції та на теперішній час набрала законної сили.

Водночас, суддя зазначає, що перегляд судових рішень по справах про адміністративні правопорушення (касаційного чи за нововиявленими обставинами) нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення не передбачений і місцевий загальний суд не наділений повноваженнями переглядати судові рішення, які набрали законної сили у справах про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

За таких обставин посилання заявника про застосування норм Кримінального процесуального кодексу України для розгляду заяви про перегляд за нововиявленими обставинами постанови у справі про адміністративне правопорушення, виходячи з аналогії закону, є безпідставним, оскільки норми КПК України регулюють провадження виключно щодо кримінальних справ і його норми не розповсюджуються на розгляд справ про адміністративні правопорушення.

Крім того, за правилами ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена до апеляційного суду.

При цьому нормами КУпАП не передбачена ні можливість касаційного оскарження постанови апеляційного суду у справі про адміністративне правопорушення, а ні можливість перегляду такої постанови за нововиявленими обставинами.

Так само нормами КПК України не передбачено можливості перегляду за нововиявленими обставинами судових рішень у справах про адміністративні правопорушення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в ухвалі від 15.10.2019 року провадження № 51-4998ска19.

Посилання заявника на рішення Європейського суду з прав людини від 30.10.2014 року у справі «Швидка проти України», на думку судді, є недоречним, оскільки ця справа стосувалася порушення права заявниці на апеляційне оскарження постановив суду у справі про адміністративне правопорушення, гарантованого ст. 2 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак ні в указаній статті, ні в указаній справі не йдеться про можливість оскарження постанов про накладення адміністративного стягнення до суду касаційної інстанції за нововиявленими обставинами.

Крім того, суддя враховує що з рішення Європейського суду з прав людини «Швидка проти України» вбачається, що лише ті адміністративні правопорушення, санкція яких передбачає стягнення у вигляді позбавлення волі (зокрема, адміністративний арешт), вважаються по суті, кримінальним, а тому таким, що вимагає забезпечення всіх гарантій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини «Гурепка проти України., «Корнєв і Карпенко проти України», «Лучанінов проти України», «Зайцев проти Латвії»). Питанням визначення критеріїв, згідно яких правопорушення можна вважати незначним, присвячена пояснювальна записка до Протоколу № 7 ЄСПЛ (ратифіковано Законом від 17.07.1997 року № 475/97-ВР), в якій зазначено, що при вирішенні питання про визнання правопорушення незначним важливим критерієм є те, чи карається воно позбавленням волі чи ні (п. 21 Пояснювальної доповіді до Протоколу № 7 до Конвенції).

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21.06.2007 року повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи. Перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох точок зору на предмет не є підставою для повторного розгляду справи. Відхилення від цього принципу виправдане лише в тому випадку, коли воно здійснене як зумовлене обставинами значного та непереборного характеру.

Також у рішенні ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» від 29.10.2010 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

А у рішенні в справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року ЄСПЛ вказав, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21.02.1975 року), не є абсолютним воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги.

Крім того, главою 24-1 КУпАП передбачено перегляд постанови по справі про адміністративне правопорушення у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, й у цьому випадку, згідно з положеннями ст. 297-4 КУпАП заява про перегляд такої постанови подається до Верховного Суду. Іншого порядку перегляду судових рішень у справах про адміністративне правопорушення (касаційного чи за нововиявленими обставинами) чинним законодавством не передбачено; повноваженнями переглядати судові рішення, які набрали законної сили, у цій категорії справ місцевий загальний суд не наділений.

З урахуванням викладеного, вважаю, що заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Яворівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року у справі № 460/3422/18 слід повернути заявнику.

Керуючись ст. ст. 2, 283, 294 КУпАП, суддя

постановив:

Повернути ОСОБА_1 заяву про перегляд за нововиявленими обставинами постанову Яворівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року у справі № 460/3422/18.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду через Яворівський районний суд Львівської області протягом десяти днів з дня винесення.

Суддя Д.Б. Поворозник