Іллічівський районний суд м.Маріуполя
Справа № 264/5584/20
ПОСТАНОВА

02.11.2020 р. м. Маріуполь

Суддя Іллічівського районного суду м. Маріуполя Кузнецов Дмитро Володимирович, розглянувши матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 , дата видачі: 06.11.2019 року, орган, що видав: 1436, РНОКПП НОМЕР_2 , який проживає в АДРЕСА_1 , зареєстрований в АДРЕСА_2 за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

27 серпня 2020 року до Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшов матеріал про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серія ДПР18 № 288933, складеного 24.08.2020 року інспектором взводу 2 роти 2 БУПП в Донецькій області Департаменту патрульної поліції Коняєвим О.В., 24 серпня 2020 року о 12 год. 08 хв. по пр. Металургів, буд. 188 в м. Маріуполі ОСОБА_1 керував автомобілем «ВАЗ 2110» державний номерний знак НОМЕР_3 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, що згідно п. 3 Розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої 09.11.2015 року Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України за № 1452/735 (далі Інструкція), стало підставою для вимоги про проходження на місці зупинки відповідно п. 6 вищезазначеної Інструкції порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння із застосуванням газоаналізатора Alcotest, від чого ОСОБА_1 відмовився. Останнього було доставлено до КНП «Медичний центр з профілактики та лікування залежності м. Маріуполь» для проходження медичного обстеження на стан алкогольного сп`яніння, результати огляду також встановили стан такого сп`яніння висновок № 471.

ОСОБА_1 свою провину не визнав, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, звертав увагу на відсутність відеозапису, на якому був зафіксований факт керування ним транспортним засобом, що свідчить про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а тому просив закрити провадження у справі.

Представник ОСОБА_1 за договором про надання юридичних послуг, адвокат Васильєва Н.В., надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності. Підтримала думку свого підзахисного, зазначила, що обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, не відповідають дійсності. Так, під час складання протоколу поліцейським не було роз`яснено ОСОБА_1 його процесуальних прав та порядку проведення огляду на стан сп`яніння. Крім того, в матеріалах справи відсутній відеозапис, на якому зафіксований факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, а також його відмова від проходження на місці зупинки медичного огляду. Зауважила, що її підзахисний був пасажиром та не керував автомобілем, натомість поліцейським цей факт, як і пояснення свідка ОСОБА_2 , був проігнорований. За таких підстав, з урахуванням того, що матеріали справи не містять достатніх доказів, які б свідчили про керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, просила закрити провадження у справі через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку про необхідність закриття провадження у справі внаслідок відсутності складу правопорушення з наступних підстав.

17 липня 1997 року Верховна Рада України ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод. Отже, Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) є частиною національного законодавства України, і підлягає застосуванню нарівні з національним законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

В контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (Заява N 7460/03) правопорушення, яке розглядаються, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

ОСОБА_1 ставиться у провину порушення вимог п. 2.9 а) ПДР України, згідно з яким водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачена за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також у передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само у відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

З аналізу наведених норм слідує, що для звинувачення особи у вчиненні зазначеного правопорушення необхідно, перш за все, встановити факт управління нею транспортним засобом.

Відповідно до роз`яснень викладених у п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» за №14 від 23.12.2005 року, роз`яснено судам, що відповідальність за ст. 130 КУпАП несуть особи, які керують транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. Для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.

На підтвердження викладених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин до матеріалів справи додані письмові пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які вказали, що 24.08.2020 року їх запросили в якості свідків, за їхньої присутності водій ОСОБА_1 відмовився продути газоаналізатор «Драгер», але погодився проїхати до медичної установи для проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у лікаря-нарколога.

З висновку КНП «Медичний центр з профілактики та лікування залежності м. Маріуполь» щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 471 від 24.08.2020 року, вбачається, що за результатами огляду, проведеного у той день о 14 год. 06 хв., ОСОБА_1 перебував у стані гострої інтоксикації внаслідок вживання алкоголю, неускладнена.

Натомість, відеозапис подій за участю ОСОБА_1 , наданий до матеріалів справи, починається з того, як службовий автомобіль співробітників поліції їде за транспортним засобом «ВАЗ 2110» державний номерний знак НОМЕР_3 , після його зупинки зупиняється поряд. На інших відеофайлах зафіксоване лише спілкування з ОСОБА_1 , який при цьому перебуває на вулиці поряд із автомобілем, заперечує факт керування транспортним засобом. Крім того, присутня свідок ОСОБА_2 неодноразово зауважувала поліцейським, що саме вона була за кермом автомобіля. Отже, з наданого до суду відеозапису чітко не вбачається, що саме ОСОБА_1 керував автомобілем, суд звертає увагу, що на цьому записі взагалі не зафіксовано, хто саме був за кермом.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що в один із днів серпня 2020 року його запросили співробітники поліції в якості свідка, за його присутності у приміщенні Кальміуського ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області водій відмовився продувати газоаналізатор, але погодився пройти медичний огляд у лікарні. При цьому свідку нічого не було роз`яснено. Визначити стан водія ОСОБА_3 не може, на прохання дружини цього чоловіка свідок перевіз транспортний засіб з відділення поліції.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_2 пояснила, що 24 серпня 2020 року її співмешканець ОСОБА_1 випив спиртних напоїв, а тому вона керувала автомобілем «ВАЗ 2110» державний номерний знак НОМЕР_3 , під час повороту вона не ввімкнула відповідний покажчик повороту. Про те, що саме вона керувала транспортним засобом, вона одразу повідомила поліцейських, однак, це не було прийнято ними до уваги. Вказала, що розгубилась, співробітники поліції вирвали сумку чоловіка, в якій знаходилось посвідчення водія, потім повалили його на землю, не роз`яснили процесуальних прав, між ними виник конфлікт. Зазначила, що має посвідчення водія, її водійський стаж складає близько 8 років.

Викликаний у судове засідання свідок ОСОБА_4 , чиї письмові пояснення також маються в матеріалах справи, до суду не з`явився з невідомих підстав, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Таким чином, матеріали справи не містять чітких та достеменних доказів керування ОСОБА_1 24 серпня 2020 року транспортним засобом, через що суд не може дійти до висновку, що останній перебував у стані алкогольного сп`яніння саме під час керування автомобілем.

Такі докази не містять й пояснення свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , які були допитані у судовому засіданні.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Аллене де Рібермон проти Франції», Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).

Згідно ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може гуртуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на викладене, за відсутності інших об`єктивних джерел фактичних даних про обставини, що підлягають доказуванню в цій справі, дані, що відображені у протоколі про адміністративне правопорушення, не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Враховуючи зазначену практику Європейського суду з прав людини та презумпцію невинуватості, передбачену статтею 62 Конституції України, в матеріалах справи відсутні будь-які переконливі та достовірні докази керування ОСОБА_1 транспортним засобом, не надані такі докази і в ході судового розгляду, що виключає подію і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Таким чином, суд не знаходить підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП України через відсутність в його діях складу і події даного адміністративного правопорушення.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю внаслідок відсутності події правопорушення.

Керуючись ст.ст. 247 п. 1, 283, 284 КУпАП, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити, внаслідок відсутності складу адміністративного правопорушення.

На постанову протягом 10 днів з моменту її винесення може бути подана апеляційна скарга до Донецького апеляційного суду через Іллічівський районний суд міста Маріуполя Донецької області.

Суддя: Д. В. Кузнецов