ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 жовтня 2020 року
Суддя Рівненського міського суду Рівненської області Сидорук Є.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції НП України про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп - НОМЕР_1 , за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №300061, 11 вересня 2020 року о 21 год. 45 хв. ОСОБА_1 по вул. Князя Володимира, 36 у м. Рівне керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Відповідно до тесту №1374 результат проведеного огляду ОСОБА_1 становить 2,48 проміле.
Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ч.1 ст.130 КУпАП.
В судовому засіданні захисник ОСОБА_1 адвокат Маєвський О.А. підтвердив надані ним письмові пояснення у якості захисника та додатково пояснив, що близько 21 год. 45 хв. ОСОБА_1 підійшовши до належного останньому транспортного засобу, який знаходився припаркованим на стоянці у нерухомому стані по вул. Князя Володимира, 36 у м. Рівне з увімкненою аварійною сигналізацією, помітив як інший учасник дорожнього руху, ймовірно, здійснивши рух заднім ходом допустив удар своїм транспортним засобом в передню частину автомобіля ОСОБА_1 .
При цьому, інший учасник дорожнього руху повідомив ОСОБА_1 про те, що на його думку, транспортний засіб ОСОБА_1 «покотився» вперед та завдав відповідні механічні ушкодження.
В ході подальших конфліктних відносин між вищевказаними особами, за відсутності жодного об`єктивного консенсусу у баченні даної ситуації, інший учасник дорожнього руху здійснив виклик патрульної поліції та повідомив інспекторам про власні підозри щодо можливого перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння.
Заслухавши захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року за №14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатацію транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясувати всі обставини, перелічені у ст. ст. 247 та 280 КУпАП.
Відповідно до вимог ст. ст. 251 та 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.
Протокол про адміністративне правопорушення є процесуальним документом, в якому зазначається суть правопорушення та інші дані, необхідні для розгляду справи. Тобто в такому документі фактично фіксуються беззаперечні дані про вчинення адміністративного правопорушення.
Згідно приписів ст. 254 КУпАП, про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.
Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Поряд з тим, порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного сп`яніння визначається ст.266 КУпАП, Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду" від 17.12.2008 року №1103 та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою Наказом МВС України, МОЗ України від 09.11.2015 року №1452/735. Вказаними нормативними документами передбачено процедуру проведення огляду водіїв транспортних засобів з метою виявлення ознак стану сп`яніння.
Пунктом 10 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції встановлено, що результати огляду на стан сп`яніння водія транспортного засобу, проведеного поліцейським, зазначаються в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів. У випадку установлення стану сп`яніння результати огляду, проведеного поліцейським, зазначаються у протоколі про адміністративне правопорушення, до якого долучається акт огляду.
Акт огляду складається двох примірниках, один з яких вручається водію, а другий залишається у поліцейського та долучається до протоколу про адміністративне правопорушення у разі встановлення стану сп`яніння.
Згідно п.1.7 Інструкції «Про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої Наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015р. №1452/735, у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Частина 1 статті 130 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
Відповідно до п.2.5. Правил Дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, водій повинен на вимогу працівника міліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.
Відповідно до п.1.10 Правил дорожнього руху, затвердженого постановою КМУ №1306 від 10.10.2001р. водієм є особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії.
З оглянутого судом відеозапису місця та обставин події вбачається повна незрозумілість та неузгодженість усіх обставин події між собою, а також й те, що на момент приїзду працівників патрульної поліції ОСОБА_1 не знаходився за кермом транспортного засобу та не являвся його водієм.
Вищезазначене узгоджується й з тим, що матеріали справи не містять жодної вказівки про «керування ОСОБА_1 транспортним засобом», а вказане формулювання «місце ДТП» не узгоджується з диспозицією ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Жодних інших доказів, які могли б засвідчити протилежне судом не здобуто, а працівниками поліції такий факт на відеозапис зафіксований не був.
Навпаки, з переглянутого відеозапису вбачається, що розпочинається він з того, що працівники патрульної поліції запропонували ОСОБА_1 пройти огляд на визначення стану сп`яніння, на що останній добровільно погодився так як не вважав себе водієм та в той час транспортним засобом не керував.
За результатами проведеного огляду ОСОБА_1 , показник роздруківки (чеку) газоаналізатору становив 2,48 проміле.
Однак, ОСОБА_1 не тільки не погодився з вказаним вище показником роздруківки (чеку) газоаналізатору, а й наполягав на повторному його проходженні на що останньому було відмовлено та відразу складено даний адміністративний протокол.
Згідно ст. 266 КУпАП, огляд водія на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, проводиться з використанням спеціальних технічних засобів поліцейським у присутності двох свідків. У разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.
Пунктами 6 та 7 розділу 1 Загальні положення Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 09.11.2015 року, також передбачено, що огляд на стан сп`яніння проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі спеціальні технічні засоби); лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку). У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до ст.266 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Так, наявна в матеріалах справи роздруківка (чек) газоаналізатору не може братись судом до уваги, як допустимий доказ оскільки завчасне зазначення у ній серії та номеру складеного протоколу про адміністративне правопорушення в той час, як ОСОБА_1 не погодився з результатом проведеного огляду та наполягав на його повторному проходженні не відповідає вищенаведеним положенням чинного законодавства України.
Окрім цього, факт оформлення направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яке, як і роздруківка газоаналізатору вже містило зазначення серії та номеру протоколу про адміністративне правопорушення, також узгоджується з наявними обставинами, відображеними на відеозаписі місця та обставин події та підтверджує незгоду ОСОБА_1 з результатом проведеного огляду, та, водночас, суперечить вищевказаним положенням чинного законодавства України, оскільки працівниками поліції не було забезпечено проведення огляду ОСОБА_1 у найближчому закладі охорони здоров`я.
Разом з тим, аналіз вказаних вище положень законодавства в їх сукупності та логічному взаємозв`язку свідчить, що незгода водія з результатами огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, не може бути підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП, а є підставою для направлення водія для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я.
Однак, працівниками поліції не було дотримано обов`язкового процесуального порядку притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки останніми жодним чином не було забезпечено проведення відповідного огляду водія транспортного засобу, який був не згідний з результатом проведеного огляду, у відповідному закладі охорони здоров`я, а відтак, в розумінні вищевказаних положень чинного законодавства України, роздруківка газоаналізатору та акт огляду не можуть вважатись допустимими доказами на підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого останньому адміністративного правопорушення.
Тобто, дії працівників поліції суперечили ст.266 КУпАП та п.6 та п.7 розділу 1 Загальних положень Інструкції №1452/735 від 09.11.2015р.
Також, згідно ч.2 ст.266 КУпАП в разі виявлення ознак сп`яніння, співробітник поліції з метою проведення огляду на стан сп`яніння водія на місці зупинки транспортного засобу має залучити двох свідків.
Відповідно до п.1 розділу І Інструкції №1452/735 процедура проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан сп`яніння закінчується оформленням результатів такого огляду.
Тобто при залученні свідків, що є обов`язковим, останні повинні брати участь у всій процедурі огляду на стан сп`яніння з моменту її початку до завершення, про що може свідчити лише оформлення результатів такого огляду. Тобто, коли водій незгоден на проведення огляду на стан сп`яніння поліцейським на місці зупинки з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я (ч.3 ст.266 КУпАП), тобто огляд на стан сп`яніння не закінчується, а продовжується, у зв`язку із чим свідки мають бути присутні до встановлення чи спростування стану сп`яніння у відповідному закладі охорони здоров`я з оформленням результатів такого огляду.
З оглянутих судом ідентичних по своєму змісту письмових пояснень свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вбачається, що останні посвідчили факт незгоди ОСОБА_1 з результатом пройденого огляду на визначення стану сп`яніння «на місці ДТП» та, водночас, начебто висловлену відмову останнього від проходження медичного огляду у медичному закладі, куди ніхто з них не доставлявся взагалі.
Вказані обставини переконливо свідчать про те, що письмові пояснення свідків упереджено надиктовані даним особам сторонньою особою, а тому оцінюються судом критично.
Окрім цього, свідки не були попередженні про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показів, які не можуть братись судом до уваги, як допустимі докази на доведення вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
З урахуванням вищенаведених обставин, суд вважає, що працівниками поліції був порушений порядок огляду особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння визначений ст. 266 КУпАП та підзаконними нормативними актами.
З огляду на вищевикладене слід дійти висновку, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що дійсно ОСОБА_1 був водієм транспортного засобу, а факт керування останнім автомобілем у стані алкогольного сп`яніння не доведений у відповідності до вищевказаних положень чинного законодавства України.
Так, об"єктивною стороною даного правопорушення є кервання трнсопртним засобом у стані алкогольного сп"яніння (наркотичного чи алкогольного). Тобто, обов"язковими являються дві одночасні обставини: кервання транспортним засобом і перебвання у стані алкогольного ( наркотичного) сп"яніння.
Чинне законодаство України, в т.ч. ПДР України, не містить визначення терміну "керувння транспортним засобом". Таке визначення було наведено в п. 27 Постанови Пленуму ВСУ від 23.12.2005 № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", де вказано, що керування транспортнимм засобом - виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіів, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксировання.
За пунктом 1 ст.8 Ковенції про дорожній рух, яку ратифіковно із застереженнями і заявами Указом Президії ВР УСР від 25.04.1974 - "кожний транспортний засіб або склад транспортних засобів", які знаходяться в русі, повинні мати водія.
Крім того, в рішенні ВС/КС № 404/4476/16а від 20.02.19 зазначено, що " само по собі керувння транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця, і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього засобу за призначенням, тобто з метою керування. Про те, зазначення "водія" унеможливлює правозастосування вказаного визначення в розумінні ст. 130 КУпАП, оскільки суттєво зменшує коло осіб, які можуть бути притягнуті до відповідальності за керування в нетверезому стані.
Протокол про адміністративне правопорушення сам по собі, без підтвердження іншими доказами, не є доказом на доведення вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Таким чином, в порушення вимог ст.251 КУпАП до протоколу про адміністративне правопорушення не долучено жодного належного та допустимого доказу вчинення ОСОБА_1 протиправних дій, зазначених в протоколі.
Відповідно до ст. 280 КУпАП - орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-4 цього Кодексу.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
При оцінці доказів у провадженні у справах про адміністративні правопорушення, уповноважені особи повинні з`ясувати, чи припустиме використання отриманих відомостей як доказів у цій справі, чи стосуються отримані фактичні дані до конкретної справи, чи вірогідний цей доказ і як він взаємопов`язаний з іншими доказами у справі, чи є достатньою вся сукупність отриманих фактичних даних для того, щоб прийняти законне, об`єктивне й обґрунтоване рішення з адміністративної справи.
Викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути належним чином перевірені та доводитися сукупністю належних і допустимих доказів.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права, а отже правовідносини, які охоплюються сферою дії Конвенції, мають врегульовуватися з урахуванням не лише національного законодавства, але й Конвенції та практики ЄСПЛ.
Положення статті 62 Конституції України встановлюють, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, ч.1 ст. 6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.
Згідно роз`яснень, які містяться в ч. 2 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996р. за №9«Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визнання особи винуватою, може мати місце лише за умови доведеності її вини.
Відповідно до ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі ст. ст. 1,8 КУпАП завданням Кодексу є охорона прав і свобод громадян, в тому числі осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, сумлінного виконання своїх обов"язків. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.
Статтями 3,8 Конституції України проголошено, що людина, її права і свободи людини та їх гарантії визнаються в Україні найвищою цінністю, визначають зміст і спрямованість діяльності держави. В Україні визнається і дії принцип верховенства права.
Враховуючи практику ЄСПЛ, яка висловлена у рішеннях « Надточій проти України», «Остюрн проти ФРН», «Енгель та інші проти Нідерландів», « Равнсборг проти Швеції», «Путц проти Австрії», гарантії прав людини, передбачені Конвенцією, щодо кримінального провадження, розповсюджуються у тому числі і на інше публічне переслідування особи, якщо таке переслідування можливо визначити карно-кримінально правовим та національним правом: колом адресатів та правовими наслідками для адресатів. Тобто гарантії передбачені ст. 4 Протоколу №7, стосуються не лише кримінального провадження у розумінні законодавства України, а й будь-якого публічного переслідування, яке здійснюється Державою.
Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1988 року, «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, «Яллог проти Німеччини» від 11.07.2006 року, «Шабельник проти України» від 19.02.2009, зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією.
Застосування адміністративного стягнення до особи за відсутністю будь-яких доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень. (Правовий висновок Конституційного Суду України у своєму рішенні у справі №23-рп/2010 від 22 грудня 2010 року).
Суд не може враховувати пояснення працівників поліції, оскільки вони діють як службові особи під час виконання своїх службових обов"язків. Свідчення таких осіб не може вважатися об"єктивним доказом у справі, оскільки вони є представниками суб"єкта владних повноважень, які виконують функції по охороні громадського порядку.
Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними ст. 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також ст.62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У відповідності до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на їх користь. В розумінні вказаного положення, стандартом доведення вини «поза розумним сумнівом» являється те, що недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
З огляду на встановлені обставини, при здійсненому повному та всебічному аналізі наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП не доведена, а відтак, провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності його події та складу.
Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події та складу адміністративного правопорушення.
На підставі викладеного та керуючись п.1 ст.247, ст.284 КУпАП, суддя,-
Провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд Рівненської області.

Суддя Рівненського міського суду Сидорук Є.І.