Справа № 145/868/20
Провадження № 33/801/734/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач: Сало Т. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд, суддя Сало Т.Б., за участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника адвоката Деркача В.Г., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тиврівського районного суду Вінницької області від 03 серпня 2020 року в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

встановив:

Постановою Тиврівського районного суду Вінницької області від 03 серпня 2020 року на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 600 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 гривень в прибуток держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 420,40 грн.

Не погодившись із вказаною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що слід врахувати, що він за проханням працівника поліції переїхав з одного місця на інше і його було зупинено іншим працівником поліції; він не відмовлявся від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння; поліцейський зобов`язаний був скласти відповідний акт огляду в присутності свідків із зазначенням видимих ознак сп`яніння; після складання протоколу та підписання його свідками він погодився пройти огляд, однак, з незалежних від нього причин не зміг його пройти; судом не взято до уваги заяву його захисника про відкладення розгляду справи; поліцейський вимагав пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння за відсутності передбачених законом підстав та безпідставно доставив його до медичного закладу, не провівши при цьому такий огляд на місці зупинки транспортного засобу; у постанові не зазначено матеріали, на які суд посилався як на підставу доведеності його вини.

Також ОСОБА_1 просить поновити йому строк на апеляційне оскарження, мотивуючи тим, що строк пропущений ним з поважних причин.

Перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що пропущений строк на апеляційне оскарження постанови підлягає поновленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні цього строку відмовлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 289 КУпАП, в разі пропуску строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено.

З матеріалів справи слідує, що постанову Тиврівським районним судом Вінницької області винесено 03.08.2020 та згідно супровідного листа від 06.08.2020 направлено ОСОБА_1 .

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення копію постанови ОСОБА_1 отримав 13.08.2020 та 20.08.2020 подав апеляційну скаргу.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не був присутнім під час прийняття оскаржуваної постанови, апеляційну скаргу подав протягом десяти днів з дня отримання її копії, з метою забезпечення конституційного права особи на оскарження судового рішення, про яке стверджується в рішеннях Європейського суду з прав людини, апеляційний суд прийшов до висновку, що строк на апеляційне оскарження постанови суду пропущений з поважних причин та підлягає поновленню.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши учасників справи, апеляційний суд приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №261792, складеного 15.06.2020 начальником СРПП №3 Тиврівського ВП капітаном поліції Гуцалом О.М., 15.06.2020 о 10 год. 36 хв. в смт Тиврів по вул. Шевченка ОСОБА_1 керував автомобілем з ознаками наркотичного сп`яніння. Від проходження медичного огляду на стан сп`яніння в ЦРЛ в присутності свідків відмовився на місці зупинки та відмовився в приміщенні ЦРЛ, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с.2).

У п. 2.5 Правил дорожнього руху зазначено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану наркотичного сп`яніння.

Частина перша статті 130 КУпАП передбачає відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння.

Під час розгляду справи суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 280 КУпАП з`ясував всі обставини, що підлягають доказуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Процедура проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та оформлення результатів такого огляду визначена Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України та МОЗ України 09.11.2015 №1452/735.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що працівники поліції вимагали проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння за відсутності передбачених законом підстав, які б свідчили про наявність в нього ознак стану сп`яніння, однак, такі твердження відхиляються апеляційним судом, оскільки згідно пункту 2 розділу І вказаної Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

З наявного в матеріалах справи відеозапису з нагрудної камери працівника поліції вбачається, що поліцейський, виявивши у ОСОБА_1 ознаки наркотичного сп`яніння відповідно до встановленої процедури запропонував останньому пройти огляд в закладі охорони здоров`я.

У пункті 12 розділу ІІ Інструкції зазначено, що у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я.

Тому безпідставними є доводи ОСОБА_1 про те, що йому не пропонувалося пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, оскільки за наявності підстав вважати, що водій перебуває в стані наркотичного сп`яніння, поліцейський одразу ж направляє особу до закладу охорони здоров`я і такий огляд на місці зупинки транспортного засобу не проводиться.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також зазначає, що хотів пройти огляд на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я, однак, не зміг його пройти з незалежних від нього причин. Він просив надати йому певний час, на що отримав відмову.

З матеріалів справи, а саме відеозапису з нагрудної камери працівника поліції слідує, що на запитання лікаря чи погоджується він здати аналізи (біологічне середовище) ОСОБА_1 повідомив, що наразі він не може цього зробити з незалежних від нього причин і йому потрібен певний час.

При цьому лікар розцінила вказані дії як намагання ОСОБА_1 ухилитися від проведення огляду і роз`яснила йому, що за відмову від проведення огляду його буде притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП, на що ОСОБА_1 не заперечував і не наполягав на проведенні огляду.

Всі вищеописані дії ОСОБА_1 у їх сукупності свідчать про свідоме його ухилення від проведення огляду на стан наркотичного сп`яніння.

Не може слугувати підставою для скасування постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП факт недотримання поліцейськими вимог статей 265-2 та 266 КУпАП, які тимчасово не затримали транспортний засіб та не відсторонили ОСОБА_1 від керування ним, оскільки вказані дії не спростовують самого факту відмови від проведення медичного огляду.

Та обставина, що він не керував транспортним засобом, а його було зупинено після пропозиції працівника поліції переїхати з одного місця в інше не підтверджується матеріалами справи.

Всі інші доводи апеляційної скарги є формальними і не є безумовною підставою для скасування постанови суду першої інстанції.

Позиція апелянта з приводу необхідності закриття провадження у даній справі у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, визначених ст. 38 КУпАП є безпідставною, оскільки апеляційний суд перевіряє законність постанови на момент її винесення, і адміністративне стягнення накладено в межах визначених ст. 38 КУпАП строків.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції повно та об`єктивно з`ясовано фактичні обставини справи, вина ОСОБА_1 доведена повністю, а його дії правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, тому її необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Тиврівського районного суду Вінницької області від 03 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Т.Б. Сало