Справа № 459/964/20 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 33/811/974/20 Доповідач: Гуцал І. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду Гуцал І.П., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Червоноградського міського суду Львівської області від 29 травня 2020 року про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, -

в с т а н о в и в :

постановою судді Червоноградського міського суду Львівської області від 29 травня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 600 (шестисот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 (десять тисяч двісті) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 420 гривень 40 копійок судового збору.

Згідно з постановою судді, ОСОБА_1 23 березня 2020 року о 19:06 год., по вул. Б. Хмельницького, 37 в м. Червонограді Львівської області, керував автомобілем «Volkswagen Jetta», д.н.з. НОМЕР_1 , від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху.

На постанову судді Червоноградського міського суду Львівської області від 29 травня 2020 року особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження у справі. Крім того, просить поновити строк на апеляційне оскарження.

В обгрунтування причин пропуску строку зазначає, що не був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, а оскаржувана постанова була винесена у його відсутності. З огляду на наведене, вважає, що строк на апеляційне оскарження пропущено ним з поважним причин.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що постанова судді місцевого суду є незаконною та необґрунтованою, при винесенні такої суддею в повній мірі не було досліджено всі обставини справи. Зокрема, вказує, що працівники поліції не ознайомлювали його з правами, передбаченими ч. 1 ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП. Зупинку його транспортного засобу було здійснено безпідставно і взагалі без пояснення причин такої, а тому вважає дії працівників поліції незаконними.

Посилається на те, що у вказані в протоколі дату та час він не перебував у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, перебування його у стані сп`яніння жодними доказами не підтверджене. Зазначені у протоколі обставини є лише підозрою про те, що він, можливо, перебуває у стані сп`яніння. Вказує, що огляду на стан сп`яніння ні на місці зупинки транспортного засобу, ні в медичному закладі не проходив.

Зазначає, що його відмова від проходження огляду на стан сп`яніння не є доказом того, що він перебував у стані сп`яніння, а тому вважає постанову суду незаконною та необґрунтованою.

Крім того, зазначає, що лікар, який мав би проводити огляд на стан сп`яніння, повинен був пройти тематичне удосконалення за відповідною програмою згідно з чинним законодавством, однак йому невідомо чи вказаний лікар проходив такий огляд.

Посилається на те, що суддею місцевого суду не досліджено його особу, ступінь його вини, не взято до уваги, що у нього на утриманні перебуває дружина і дитина, до адміністративної відповідальності раніше не притягувався, а тому накладення стягнення у виді штрафу в такому розмірі призведе до погіршення його матеріального становища.

В судові засідання 20 серпня, 3 та 18 вересня, 5 та 22 жовтня 2020 року апелянт ОСОБА_1 не з`явився, про розгляд апеляційної скарги повідомлявся у встановленому законом порядку.

Європейський суд з права людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З урахуванням наведеного, а також вимог ч. 6 ст. 294 КУпАП, суддя апеляційного суду приходить до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 у його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходжу до наступних висновків.

Стосовно строку на апеляційне оскарження, то з урахуванням, що ОСОБА_1 був відсутній під час винесення постанови стосовно нього, з матеріалів справи вбачається, що копія оскаржуваної постанови була отримана ним 29 травня 2020 року, що стверджується наявною у матеріалах справи розпискою, 12 червня 2020 року він звернувся до Червоноградського міського суду з апеляційною скаргою, однак така була повернута ОСОБА_1 суддею апеляційної інстанції 18 червня 2020 року, а 9 липня 2020 року апелянт звернувся з апеляційною скаргою повторно, а тому, з метою забезпечення особі доступу до правосуддя, суддя апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Як убачається з матеріалів справи та судового рішення, при розгляді даної справи суддя місцевого суду в достатній мірі повно, об`єктивно та всебічно дослідив наявні у ній письмові матеріали, допитав свідків та дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і такий висновок, всупереч тверджень апелянта, ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах.

Так, пунктом 2.5 Правил дорожнього руху встановлено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ст. 2, 3 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 9 листопада 2015 року №1452/735 (далі Інструкція №1452/735) огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

З протоколу серії БД №320866 від 3 березня 2020 року вбачається, що такими ознаками у ОСОБА_1 були: запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя.

З огляду на наведені ознаки, у поліцейського виникли підстави вважати, що водій ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема: зупинення транспортного засобу.

Частиною 2 ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що законні вимоги поліцейського є обов`язковими для виконання всіма фізичними та юридичними особами.

Таким чином, оскільки діючим законодавством передбачено можливість превентивної зупинки працівником поліції транспортного засобу, у водія наявний обов`язок виконати таку вимогу, а тому посилання апелянта на те, що поліцейські діяли на порушення вимог закону в частині своїх повноважень, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи суддею апеляційної інстанції.

Доводи апелянта про те, що перебування ним у стані сп`яніння є лише припущенням, а тому його неправомірно притягнуто до адміністративної відповідальності не знайшли свого підтвердження, з огляду на наступне.

Статтею 130 КУпАП України встановлено відповідальність як за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, так і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Тобто об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, може також полягати у відмові особи, яка здійснювала керування транспортним засобом та якій працівник поліції висловив вимогу пройти огляд на стан сп`яніння, у проходженні такого огляду.

Частиною 7 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України 9 листопада 2015 року за № 1452/735 (далі Інструкція № 1452/735) визначено, що у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З наявних матеріалів справи, зокрема направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 23 березня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 скеровано на огляд до КЛ «ЦМЛ ЧМР», однак останній від проходження огляду на стан сп`яніння відмовився.

Таким чином, попри наявність у водія обов`язку пройти огляд на стан сп`яніння на вимогу поліцейського, особа також може відмовитися від його виконання, що й було зроблено ОСОБА_1 . При цьому останньому інкримінується власне відмова від проходження огляду на стан сп`яніння, а не керування транспортним засобом у такому стані.

Оскільки ОСОБА_1 є водієм, а тому презюмується його знання Правил дорожнього руху, своїх обов`язків як водія, а також наслідків від виконання таких обов`язків.

При цьому суддя апеляційної інстанції бере до уваги той факт, що ОСОБА_1 не надав жодних пояснень у складеному щодо нього протоколі, не зазначив, що працівники поліції будь-яким чином обмежили чи порушили його права, а також не висловив заперечень щодо правомірності складення такого протоколу.

Посилання апелянта на те, що працівники поліції, діючи з порушенням ст. 266 КУпАП та вимог п.п. 6, 7 Інструкції №1452/735 не провели огляду ОСОБА_1 на визначення стану алкогольного сп`яніння, не знайшли свого підтвердження, оскільки, попри те, що законні вимоги поліцейського є обов`язковими для виконання, держава забезпечила особі можливість діяти за власною волею та відмовитися виконувати п. 2.5 Правил дорожнього руху, що звісно, зумовлює настання щодо такої особи певних юридичних наслідків. Крім того, проходження огляду на визначення стану сп`яніння відбувається лише добровільно (окрім випадків перебування водія у несвідомому стані).

Доводи апелянта стосовно того, що у матеріалах справи не вказано, чи проходив лікар, який мав проводити огляд, тематичне удосконалення знань за відповідною програмою, не беруться до уваги суддею апеляційної інстанції, оскільки ОСОБА_1 відмовився пройти огляд, в тому числі й у медичному закладі, а тому зазначені обставини жодним чином не впливають ні на кваліфікацію дій ОСОБА_1 , ні на його вину у вчиненому правопорушенні.

Покликання апелянта на те, що суддею першої інстанції не враховано особи порушника, ступеня його вини, сімейного та майнового стану, не знайшло свого підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. ст. 33, 34 КУпАП, суддя першої інстанції при накладенні стягнення на ОСОБА_1 врахував особу порушника і наклав стягнення, яке за своїм видом та розміром є законною і обґрунтованою мірою відповідальності за вчинене правопорушення і відповідає меті виховання особи, що його вчинила, та запобіганню вчиненню нових правопорушень.

Крім того, санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачено накладення на водіїв стягнення у виді штрафу у розмірі 600 неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортних засобів на один рік. Іншого виду та розміру адміністративного стягнення законом не передбачено.

При цьому суддя апеляційної інстанції бере до уваги те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні даного адміністративного правопорушення достатньо і повно стверджується матеріалами справи, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення серії БД №320866 від 3березня 2020 року, направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 23 березня 2020 року; відеозаписом з камер спостереження патрульних.

З огляду на наведене, суд першої інстанції обґрунтовано визнав винним ОСОБА_1 у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення і наклав стягнення з урахуванням положень ст. 33 КУпАП в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, що є необхідним і достатнім та відповідає меті адміністративного стягнення. З огляду на зазначене, оскаржувана постанова судді є законною та обґрунтованою, відтак підстав для її зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

п о с т а н о в и в :

поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Червоноградського міського суду Львівської області від 29 травня 2020 року.

Постанову судді Червоноградського міського суду Львівської області від 29 травня 2020 року стосовно ОСОБА_1 залишити без змін, а його апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова судді апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Гуцал І.П.