Справа №591/4667/20 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Клімашевська І. В.
Номер провадження 33/816/452/20 Суддя-доповідач Матус В. В.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року суддя Сумського апеляційного суду Матус В. В. ,за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , захисника Лопаткіна О.В., потерпілого ОСОБА_2 , представника потерпілого - Бітюкова В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 07 вересня 2020 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 ,

притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124; ч. 1 ст. 130; 122-4 КУпАП і на нього, відповідно до вимог ч. 2 ст. 36 КУпАП, накладено остаточне адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420,40 грн, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно постанови судді, 23 липня 2020 року о 17 год. 00 хв., на автодорозі м. Суми - с. Старе село, перехрестя Барвінкове, водій ОСОБА_1 , керував автомобілем «Opel» д.н.з. НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив п. 2.9 «А» Правил дорожнього руху України та скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Крім того, 23 липня 2020 року о 17 год. 00 хв., на автодорозі м. Суми - с. Старе село, перехрестя Барвінкове, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Opel» д.н.з. НОМЕР_1 , не дотримався безпечного інтервалу при зустрічному проїзді та допустив зіткнення з автомобілем «Nissan» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 . Внаслідок зіткнення автомобілі отримали механічні ушкодження. Водій ОСОБА_1 порушив вимоги п. п. 13.3, 13.1 ПДР України та скоїв правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Також, 23 липня 2020 року о 17 год. 00 хв., на автодорозі м. Суми - с. Старе село, перехрестя Барвінкове, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Opel» д.н.з. НОМЕР_1 допустим зіткнення з автомобілем «Nissan» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , однак місце пригоди залишив. Водій ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.10 ПДР України та скоїв правопорушення, передбачене ст. 122-4 КУпАП

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з прийнятою постановою судді та просить її скасувати, закривши провадження по справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Зазначає, що суддею відносно нього було застосовано не правильно редакцію статті 130 КУпАП, яка погіршує його правове становище, зокрема, застосовано закону в редакції від 17 травня 2020 року, що є недопустимим. Також вважає, що по даній справі відсутні достатні докази його вини. Крім того, вказує на порушення працівниками поліції процедури огляду на встановлення стану сп`яніння, оскільки він забажав проти огляд в закладі охорони здоров`я, однак працівники поліції відмовилися його туди доставляти.

Вважає, що суддя під час розгляду справи відносно нього перебрала на себе функції обвинувачення, оскільки участі у розгляді справи не брала інша сторона (поліція), а тому даному випадку було порушено право на справедливий суд.

Зазначає про невідповідність протоколу про адміністративне правопорушення вимогам наказу МВС України № 1376 від 06 листопада 2015 року, оскільки в останніх відсутні дані про роз?яснення йому статтей 55, 56, 59 та 63 Конституції України.

Від представника потерпілого ОСОБА_2 - адвоката Бітюкова В.В. надійшло заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в якій зазначається про правильне застосування суддею редакції статті 130 КУпАП. Також, в запереченні зазначається про достатність доказів «поза розумним сумнівом» у справі для доведення винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 124; ч. 1 ст. 130; 122-4 КУпАП. Крім того, зазначається і проте, що самі по собі доводи апеляційної скарги з приводу заперечення доказів не містить в собі жодного обґрунтування з посиланням на докази, а являють собою безпідставні заперечення очевидних обставин справи.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 та його захисника, які повністю підтримали апеляційну скаргу, потерпілого ОСОБА_2 з представником, які заперечували проти апеляційної скарги та вважали рішення судді законним, перевіривши матеріали справи та доводи поданої апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов?язаний з?ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом?якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з?ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП відповідальність за вказане правопорушення настає у разі керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а так само за відмову осіб, які керують транспортними засобами, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан такого сп`яніння.

Диспозицією ст. 124 КУпАП передбачена відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

І статтею 122 - 4 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.

Розглядаючи справу, суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп?яніння, не дотримався вимог Правил дорожнього руху України в результаті чого відбулося зіткнення з іншим транспортним засобом та після зіткнення з іншим транспортними засобом залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, до якої був причетний, тому вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ст. 124, ч. 1 ст. 130 та ст. 122-4 КУпАП.

Допитаний в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 заперечив свою вину, пояснивши, що за кермом був його рідний брат, який також перебував в стані алкогольного сп`яніння, тому злякавшись відповідальності поїхав з місця пригоди. Повідомив, що його автомобіль не мав пошкоджень, тому ДТП не було.

Пояснення ОСОБА_1 повністю спростував в суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_2 , який пояснив, що під час керування ним автомобілем водій, який керував автомобілем «Opel» виїхав на зустрічну полосу та зіткнувся лівою передньою частиною автомобіля з автомобілем «Nissan» під його керуванням. Автомобілі зупинилися, а підійшовши до автомобіля «Opel», побачив за кермом саме ОСОБА_1 , який був в стані алкогольного сп`яніння, а потім самовільно поїхав з місця пригоди. В подальшому останній повернувся і повідомив, що саме він був за кермом та не заперечував факт ДТП.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_3 пояснив в суді апеляційної інстанції, що саме він був за кермом автомобіля, оскільки брат був у нетверезому стані, хоча він також вживав алкогольні напої. На перехресті Барвінкове - с. Старе село автомобіль під керуванням потерпілого попав колесом в яму та виїхав на полосу біля автомобіля під його керуванням. Зупинившись, побачив потерпілого, який вів себе агресивно, та рухався йому на зустріч. Побоюючись того, що він сам перебуває в стані алкогольного сп`яніння, від`їхав на відстань близько 500 м., зупинив автомобіль, а брат пішов з`ясовувати стосунки. Через годину брат повернувся на автомобілі з невідомими друзями і вони всі поїхали на невідомому автомобілі.

Апеляційний суд критично відноситься до пояснень як ОСОБА_1 так і свідка ОСОБА_3 , які повністю суперечать дослідженим суддею першої інстанції доказам в матеріалах провадження.

Факт скоєння вказаних правопорушень за обставин, викладених в постанові суду, підтверджується зібраними доказами, які були всебічно, повно досліджені судом першої інстанції, а саме: протоколами про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 136901 від 23 липня 2020 року (а. с. 1), серії ДПР 18 № 032143 від 23 липня 2020 року (а. с. 13), серії ДПР 18 № 032144 (а. с. 35), які за своїм змістом відповідають вимогам ст. 256 КУпАП і сумнівів не викликають; роздруківкою з приладу «Alkotest 7510» з позитивним результатом - 1,71 ‰ (а. с. 2); актом огляду на стан алкогольного сп?яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до якого водій ОСОБА_1 мав ознаки алкогольного сп?яніння: хитка хода, млява мова, різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння очей і присутності 2 свідків, на місці пригоди, пройшов за допомогою «Alkotest 7510» з позитивним результатом - 1,71 ‰ (а. с. 3); поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які підтвердили, що працівниками поліції водієві ОСОБА_1 було запропоновано пройти огляд, у їх присутності на стан сп?яніння, і пройшовши огляд у останнього було виявлено стан алкогольного сп?яніння (а. с. 4 - 5), поясненнями потерпілого ОСОБА_2 , який підтвердив повністю показання свідків щодо порядку проведення працівниками поліції огляду водія ОСОБА_1 , а також встановлення у останнього стану алкогольного сп?яніння (а. с. 6); дисками з відеозаписами (а. с. 8) на яких було зафіксовано факт прибуття патрульного екіпажу на місце виклику потерпілим ОСОБА_2 та перебування останнього біля свого автомобіля «Nissan» д.н.з. НОМЕР_2 , який мав сліди механічного ушкодження. Потерпілий працівниками поліції повідомив, що він рухаючись в межах своєї полоси для руху виявив зустрічний автомобіль який їхав прямо на нього і він намагався уникнути зіткнення, але це не вийшло і автомобіль «Opel» д.н.з. НОМЕР_1 вдарився в його заднє колесо після чого на його претензію водій автомобіля «Opel» здав назад та покинув місце пригоди. Від водія «Opel» д.н.з. НОМЕР_1 було відчутно запах алкоголю. Через деякий час, під час оформлення матеріалів ДТП до працівників поліції прийшов пішки ОСОБА_1 , якого відразу впізнав потерпілий. ОСОБА_1 повідомив, що був випивши а потім останній почав в категоричній формі заперечувати свою причетність до подій. Окремо на відео зафіксовані деталі оформлення матеріалів за ст. 124, ч. 1 ст. 130 та ст. 122 - 4 КУпАП, а також детально зафіксована процедура проходження водієм ОСОБА_1 огляду, на місці зупинки, та встановлення у останнього факту алкогольного сп?яніння; схемою місця ДТП (а. с. 15) на якій зафіксовані на місці сліди зіткнення автомобілів «Opel» д.н.з. НОМЕР_1 та «Nissan» д.н.з. НОМЕР_2 .

За таких обставин, суддя дійшов правильного висновку про те, що водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп?яніння, не дотримався вимог Правил дорожнього руху України в результаті чого відбулося зіткнення з іншим транспортним засобом та після зіткнення з іншим транспортними засобом залишив місце дорожньо - транспортної пригоди, до якої був причетний, тому вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ст. 124, ч. 1 ст. 130 та ст. 124 КУпАП.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу не правильного застосування суддею редакції статті 130 КУпАП, яка погіршує правове становище, то з цими доводами погодитися неможна, виходячи з наступного.

З 01 липня 2020 року набув чинності Закону України від 22 листопада 2018 року № 2617-VIIІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (далі - Закон № 2617-VIIІ).

Разом з тим, Законом України від 17 червня 2020 року № 720-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв?язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (далі - Закон № 720-IX) внесені нові зміни до Закону № 2617-VIIІ, а саме, згідно з вимогами пункту 117 Розділу І Закону № 720-IX:

- у пункті 1 Розділу І Закону № 2617-VIIІ виключено підпункт 4, який запровадив нову редакцію ст. 130 КУпАП і виключав адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами у стані сп?яніння;

- у пункті 2 Розділу І Закону № 2617-VIIІ виключено підпункт 171, який доповнивши КК України ст. 286-1 криміналізував відповідальність за керування транспортними засобами особами у стані сп?яніння.

Принциповим у даному випадку є час набрання чинності Законом № 720-IX.

За загальним правилом Закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим Законом, але не раніше дня його опублікування (ч. 5 ст. 94 Конституції України).

Закон № 720-IX опублікований у газеті «Голос України» № 110 03 липня 2020 року, однак у його положеннях мова йде про набрання ним чинності одночасно із Законом № 2617-VIIІ, тобто раніше дня його опублікування.

Таким чином, оскільки норми Закону № 720-IX, в частині його набрання чинності, суперечать нормам ч. 5 ст. 94 Конституції України, тобто нормам прямої дії нормативно - правового акту, що має найвищу юридичну силу, а тому датою набрання чинності вище згаданого закону потрібно вважати саме 03 липня 2020 року.

Оскільки по даній справі подія правопорушення мала місце 23 липня 2020 року, тобто після набрання чинності Закону № 720-IX, який скасував внесені зміни, як до КУпАП (статті 130 ) так і до КК України (статті 2861), тому підлягає застосуванню редакція статті 130 КУпАП, що діяла до 01 липня 2020 року.

З доводами апеляційної скарги щодо порушення працівниками поліції процедури огляду на встановлення стану сп`яніння вважати обґрунтованими не можна.

Проходження до встановленого порядку огляду на стан сп?яніння є імперативною нормою, оскільки передбачає обов`язкове проходження огляду в незалежності від наявності особистих обставин у особи, щодо якої порушується таке питання.

Відповідно до п. 2 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп?яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103, огляду підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп?яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі - стан сп?яніння), згідно з ознаками такого стану, установленими МОЗ і МВС.

Пункт 3 Порядку визначає, що огляд проводиться на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ і Держспоживстандартом.

Аналогічні положення містить п. 2 розділу І та п. 1 розділу ІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 1452/735 від 09 листопада 2015 року.11.2015.

Із відеозаписів вбачається, що працівниками поліції неодноразово пропонувалося водієві ОСОБА_1 пройти огляд на встановлення як на місці зупинки так і в медичній установі, однак останній погодився пройти огляд на місці пригоди. Крім того, працівниками поліції водієві ОСОБА_1 було роз?яснено, що останній має право, у випадку не згоди з результатами отриманими на місці пригоди, в присутності поліцейського пройти огляд і в закладі охорони здоров?я, однак від такого огляду водій ОСОБА_1 відмовився.

На думку апеляційного суду, беручи до уваги відсутність доказів щодо незгоди водія ОСОБА_1 з результатами огляду проведеного працівниками поліції на місці пригоди, підстави вважати проведений працівниками поліції огляд не дійсним, відсутні.

Щодо до доводів апеляційної скарги з приводу перебирання суддею на себе функції обвинувачення, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з принципом рівності.

Рівноправність сторін - один із необхідних елементів принципу змагальності, «без якого змагальність як принцип не існує». Рівноправність сторін є суттю змагальності, бо тільки через рівні можливості сторін можлива реалізація принципу змагальності.

Європейський суд з прав людини розглядає реалізацію принципу змагальності крізь призму забезпечення рівності прав учасників судового розгляду.

ЄСПЛ дійшов висновку, що одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні п. 1 статті 6 є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь - які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх (див., mutatis mutandis, рішення у справах «Лобо Мачадо проти Португалії» (LoboMachado v. Portugal) і «Фермьойлєн проти Бєльгії» (Vermeulen v. Belgium) від 20 лютого 1996 р., Reportsof Judgmentsand Decisions 1996-I, сс. 206-07, п. 31 і п. 23, п. 33, відповідно, та рішення у справі «Нідерост-Губер проти Швейцарії» (Nidero?st Huberv. Switzerland) від 18 лютого 1997 р., Reports 1997-I, с. 108, п. 24).

У цьому зв`язку Суд із самого початку чітко вказує, що, подібно до додержання інших процесуальних стандартів, закладених у п. 1 статті 6, дотримання принципу змагальної процедури стосується провадження в «судовому органі».

Суттєво те, щоб сторони могли належним чином брати участь у провадженні перед «судовим органом» (див., mutatismutandis, рішення по справі «Кєроярві проти Фінляндії» (Keroja?rvi v. Finland) від 19 липня 1995 р., серія A № 322, с. 16, п. 42, прикінцева частина). Більш того, Конвенція не встановлює норми про докази як такі. Відтак, Суд не може, в принципі, виключати, що докази, отримані з порушеннями національного законодавства, можуть бути прийняті до розгляду. Національний суд має оцінити представлені йому докази і вагомість будь- яких доказів, які сторона хоче долучити до справи.

Однак, Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, оскільки суддя здійснив розгляд в межах протоколів про адміністративні правопорушення, забезпечив рівність можливостей учасникам справи та жодних нових доказів, за власною ініціативою не здобував, тому відсутні підстави для висновку про упередженість суду по відношенню до ОСОБА_1 .

При цьому, враховуючи особливості провадження в справах про адміністративні правопорушення участь працівників поліції (як прокурора, обвинувача), не передбачена, однак сам факт неучасті поліції не є вирішальним для констатації того чи був судовий процесу в цілому справедливий, оскільки ключовим в даному випадку є саме надання суддею рівних можливостей всім учасникам, а не можливість участі чи не участі органу, що здійснював збирання доказів по справі.

Оскільки сторона не була позбавлена можливості збирати свої докази, подавати їх до суду та заперечувати проти існуючих доказів, тому суд апеляційної інстанції вважає, що суддя суду першої інстанції діяв у повній відповідності до вимог КУпАП та його дії не мали обвинувального ухилу.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність протоколу про адміністративне правопорушення вимогам наказу МВС України № 1376 від 06 листопада 2015 року, оскільки в останніх відсутні дані про роз?яснення йому статтей 55, 56, 59 та 63 Конституції України є слушними, однак таким, що не впливають на суть справи.

Вказане пояснюється тим, що наведена апелянтом інструкція, відповідно до п. 1 розділу І встановлює порядок оформлення в органах Національної поліції України, у тому числі в їх структурних (відокремлених) підрозділах (далі - органи поліції), матеріалів про адміністративні правопорушення, порядок розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також визначає порядок контролю за дотриманням законодавства під час оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення (крім правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху).

А оскільки відносно ОСОБА_1 було складено протоколи про адміністративні правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, а тому до вказаних протоколів має застосовуватися Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі від 07 листопада 2015 року за № 1395.

Таким чином, протоколи наявні в матеріалах справи повністю відповідають вимогам інструкції від 07 листопада 2015 року за № 1395, як спеціального нормативного акту, а тому їх невідповідність інструкції зазначеної апелянтом жодних наслідків не несе.

Переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду, викладені в постанові і були підставами для її скасування та закриття провадження в справі у зв?язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складів адміністративних правопорушень, як про те ставить питання апелянт, ним не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.

Адміністративне стягнення на ОСОБА_1 судом першої інстанції накладено у межах санкцій ст. 124, ч. 1 ст. 130 та ст. 122 - 4 КУпАП, з дотриманням вимоги ст. ст. 33 - 35 та 36 КУпАП, і є достатнім для досягнення мети адміністративного стягнення, зокрема виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, а також запобігання вчиненню нею нових правопорушень.

Враховуючи викладене вважаю, що постанова суду є законною і обґрунтованою, а тому законних підстав для її скасування, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 07 вересня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124, ч. 1 ст. 130 та ст. 122 - 4 КУпАП - залишити без зміни, а його апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Сумського апеляційного судуМатус В. В.