КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 33/824/3736/2020 Головуючий суддя у суді першої інстанції: Дубановська І.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Сітайло О.М., за участю особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , її представника - адвоката Олійник І.С. розглянула апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2020 року ОСОБА_1 визнанно винуватою у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 гривень. Звільнено від сплати судового збору в дохід держави на підставі посвідчення серії НОМЕР_1 від 11.10.2016.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , 24 червня 2020 року о 13 год. 30 хв. за адресою:АДРЕСА_1 , вчинила щодосвоєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , насильство в сім`ї: умисні дії психологічного та економічного характеру, внаслідок чого мати забрала у доньки телефон, ключі від квартири та не випускала протягом 5 днів з квартири, тобто вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Не погоджуючись із постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2020 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2020 року скасувати та закрити провадження у справі за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 252 КУпАП не забезпечив всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов необґрунтованого висновку про вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки в матеріалах справи відсутні дані про застосування нею психологічного, фізичного чи економічного насильства до ОСОБА_2 . Виховує доньку сама та радіє її успіхам в житті та навчанні, бере активну участь в шкільних заходах, за що неодноразово нагороджено подякою.

Суд апеляційної інстанції заслухав пояснення ОСОБА_2 та її представника, а також доньки, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, дослідив матеріали справи про адміністративне правопорушення: протокол про адміністративне правопорушення серії ГР № 214333 від 24.06.2020 року щодо ОСОБА_2 та дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.

Відповідно до ст. 245 КУпАП серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно ст. 252 КпАП України оцінка доказів здійснюється органом (посадовою особою) за своїм внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Перевіркою судом апеляційної інстанції постанови місцевого суду на відповідність зазначеним вимогам закону в межах доводів апеляційної скарги встановлено, що судовий розгляд даної справи про адміністративне правопорушення судом першої інстанції відбувся без додержанням вказаних норм законодавства, а висновки суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за наведених у постанові суду обставин є необґрунтованим, не відповідає фактичним обставинам справи та не підтверджуються представленими в матеріалах провадження доказами.

Так, у відповідності до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Диспозиція ч. 1 ст. 173-2 передбачає вчинення насильства в сім`ї, тобто умисне вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання захисного припису особою, стосовно якої він винесений, непроходження корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім`ї.

Проте, зазначені вимоги закону відповідним органом, який складав протоколи, та судом першої інстанції належним чином не виконані.

П. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" від 07.12.2017 визначено, що домашнє насильство ? це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно п.14 ст. 1 цього Закону психологічне насильство ? це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Як убачається зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення щодо серії ГР 214333 від 24.06.2020 ОСОБА_1 24 червня 2020 року о 13:30 год. за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила щодо своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , насильство в сім`ї: умисні дії психологічного та економічного характеру, внаслідок чого мати забрала у доньки телефон, ключі від квартири та не випускала на протязі 5 днів з квартири.

У відповідній графі протоколу про адміністративне правопорушення вказано, що шкоду потерпілій не заподіяно, однак такі дані не узгоджується із диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, яка передбачає завдання або можливість завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілої особи.

Разом з цим, до протоколу про адміністративне правопорушення долучено письмові пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (подруги ОСОБА_2 ), зі змісту яких убачається, що вони не були а ні свідками, а ні очевидцями події.

Також слід зазначити, що наявні у адміністративних матеріалах пояснення свідків є незавіреними належним чином копіями.

При цьому, суд у рішенні послався як на доказ на показання зазначених свідків, однак безпосередньо їх не вислухавши, тобто безпосередньо предметом дослідження судом вони не були, а відтак є недопустимими доказами.

Тобто, протокол про адміністративне правопорушення складено інспекторами поліції за викликом неповнолітньої ОСОБА_4 (подружки неповнолітньої ОСОБА_2 ) підписаний свідками, які очевидцями події не були, і при цьому судом у судовому засіданні докази безпосередньо не дослідженні.

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги у цій частині є небезпідставними.

ОСОБА_1 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснила,

що 24 червня 2020 року через карантин (COVID- 19) обмежила перебування неповнолітньої дочки перебування на вулиці та громадських місцях.

ОСОБА_2 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснила, що 24 червня 2020 року із матір`ю ОСОБА_1 виникли непорозуміння, вона залишилася вдома, а її подружка, яка її чекала на вулиці, щоб разом прогулятися, викликала працівників поліції.

Із даних висновку психолога щодо перебування в центрі соціально-психологічної реабілітації дітей «Згагода» ОСОБА_2 убачається, що діагностика психоемоційного стану дівчинки показала відсутність в неї депресивних суїцидальних тенденцій, вона має задовільний емоційний стан та нормальний рівень загального психологічного розвитку. Труднощі у взаємодії з людьми, в тому числі з мамою, у Олі можуть виникати через надмірне вираження деяких властивостей її характеру, таких як гіпертимність, емотивність і циклотимічність.

У цілому зі змісту вказаного висновку не вбачається підстав уважати, що до неповнолітньої ОСОБА_2 з боку матері застосовувалося будь-яке насильство. У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 наполягала, що мама ОСОБА_1 найрідніша та найближча людина, яка її любить, про неї дбає, з якою у неї теплі родинні відносини. Події 24.06.2020 ОСОБА_2 пояснила як непорозуміння, які після відвідин психолога вона переосмислила.

Також із матеріалів справи про адміністративне правопорушення, убачається, що ОСОБА_1 неодноразово нагороджувалася подяками класного керівника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 за відповідальне, об`єктивне ставлення до виховання своєї дитини та активну участь у житті класу.

Разом з цим, з висновку оцінки потреб сім`ї від 19.04.2019 убачається, що для ОСОБА_2 створені належні умови для її повноцінного розвитку та життєдіяльності.

Оцінивши наявні у адміністративних матеріалах справи докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зібраними доказами винність ОСОБА_1 у вчиненні правопорушенні, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме вчинення домашнього насильства, тобто умисного вчинення будь-яких діянь фізичного, психологічного чи економічного характеру, внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, свого підтвердження «поза розумним сумнівом» (Рішення Європейського суду з прав людини «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року) не знайшла.

Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

На переконання суду апеляційної інстанції, адекватні заходи впливу з виховною метою у межах виконання обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини не можуть бути розцінені як вчинення насильства.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) для кримінального провадження поширюється Європейським судом з прав людини й на провадження у справах про адміністративні правопорушення, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративного правопорушення (справа «Лучанінова проти України», рішення від 09.06.2011 року, заява №16347/02).

Згідно статті 8 Конституції України вУкраїні визнається і діє принцип Верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до вимог ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Частина 1 ст. 7 КУпАП передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції не встановлено всіх обов?язкових ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, що свідчить про відсутність в діях ОСОБА_1 складу зазначеного правопорушення, у зв`язку з чим постанова Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2020 року підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Керуючись ст. 294, п.1 ч.1 ст.247 КУпАП суддя -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ? задовольнити.

Постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2020 року, якою ОСОБА_1 визнанно винуватою у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн., ? скасувати та закрити провадження щодо ОСОБА_1 за відсутності в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду О.М. Сітайло