Справа № 481/660/20
Провадж.№ 3/481/386/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2020 року м. Новий Буг

Суддя Новобузького районного суду Миколаївської області Ціпивко І.І, за участю секретаря Варданяна А.П., прокурора Орєхової Т.О., особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Новий Буг Миколаївської області справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла від Миколаївського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та проживаючого в АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , працюючого помічником чергового СРПП № 1 Новобузького ВП ГУНП Миколаївської області, рядовий поліції,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП,

встановив:

26.02.2018 року наказом № 60 о/с ГУНП в Миколаївській області Дорошенко Сергія Сергійовича було призначено старшим оперуповноваженим сектору кримінальної поліції Новобузького ВП ГУНП в Миколаївській області.

Таким чином, ОСОБА_1 , будучи старшим оперуповноваженим сектору кримінальної поліції Новобузького ВП ГУНП в Миколаївській області займав посаду поліцейського та згідно пп. «з» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про запобігання корупції" відносився до суб`єкту, на якого поширюється дія вказаного закону.

Крім цього, відповідно до роз`яснень термінів статті 1 Закону України "Про запобігання корупції" Дорошенко ОСОБА_2 С ОСОБА_3 є суб`єктом декларування, тобто особою, зазначеною у пункті 1 частини 1 статті 3 цього Закону, який зобов`язаний подавати декларацію відповідно до цього Закону.

Наказом ГУНП в Миколаївській області № 277 о/с від 01.10.2018 року старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Новобузького ВП ГУНП в Миколаївській області старшого лейтенанта поліції Дорошенко С.С., згідно п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію України", було звільнено зі служби за власним бажанням з 01.10.2018 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції", особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах «а» і «в» пункту 2 частини першої статті 3, зобов`язані наступного року після припинення діяльності подавати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за, минулий рік, а саме після звільнення за 2018 рік.

Подання зазначеної декларації повинно здійснюватись у порядку затвердженому рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 10.06.2016 року № 3 "Порядок формування, ведення та оприлюднення (надання) Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування".

Відповідно до підпункту 2 пункту 5 розділу 2 Рішення Національного агентства з питань запобігання корупції № 3 від 10.06.2016, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 № 959/29089, про порядок формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_1 повинен був подати електрону декларацію суб`єкта декларування, який припинив діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, до 00 годин 00 хвилин 01 квітня 2019 року, наступного за звітним роком, у якому було припинено таку діяльність, а саме до 01.04.2019 року.

Така декларація охоплює звітний рік (період з 01 січня до 31 грудня включно), що передує року, в якому подається декларація, та містить інформацію станом на 31 грудня звітного року.

Проте, ОСОБА_1 у порушення вимог ч. 2 ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції" та Рішення Національного агентства з питань запобігання корупції № 3 від 10.06.2016, несвоєчасно подав електронну декларацію після звільнення за 2018 рік, а саме 05.06.2019 року.

Зазначений факт свідчить про те, що ОСОБА_4 , який припинив діяльність в Національній поліції України на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Новобузького ВП ГУНП в Миколаївській області, відповідно до наказу ГУНП в Миколаївській області № 277 о/с від 01.10.2018, несвоєчасно подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування після звільненням за 2018 рік, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції".

В судовому засіданні особа, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 обставини викладені в протоколі підтвердив, вину у вчиненні правопорушення визнав. Додатково пояснив, що працівниками УКЗ ГУНП в Миколаївській області не в повній мірі йому були роз`яснені вимоги подання декларації. Умислу на приховання будь-якої інформації чи неподання декларації у нього небуло. Просить справу закрити.

Прокурор Орєхова Т.О в судовому засіданні обставини, викладені у протоколі про вчинення адміністративного правопорушення, підтримала, зазначила про наявність в діях ОСОБА_1 ознак правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП. Просила піддати останнього адміністративному стягненню у вигляді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши протокол та докази, що містяться у справі, суддею встановлено наступне.

ОСОБА_1 у період з 26.02.2018 року по 01.10.2018 року обіймав посаду старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Новобузького ВП ГУНП в Миколаївській області.

Відповідно до п.п. «з» п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» ОСОБА_1 був суб`єктом, на якого поширюється дія цього закону.

Наказом ГУНП в Миколаївській області № 277 о/с від 01.10.2018 року старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Новобузького ВП ГУНП в Миколаївській області старшого лейтенанта поліції Дорошенко С.С., згідно п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію України", було звільнено зі служби за власним бажанням з 01.10.2018 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції", особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах «а» і «в» пункту 2 частини першої статті 3, зобов`язані наступного року після припинення діяльності подавати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за, минулий рік, а саме після звільнення за 2018 рік.

Згідно ч. 1 ст. 65 Закону України «Про запобігання корупції за вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень» особи, зазначені в ч. 1 ст. 3 цього Закону, притягаються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.

Стаття 172-6 КУпАП встановлює адміністративну відповідальність, в тому числі, за несвоєчасне подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Вирішуючи питання про притягнення осіб до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, щодо порушення вимог фінансового контролю, яке полягало у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, слід враховувати об`єктивні ознаки складу цього адміністративного правопорушення, зокрема його об`єктивну сторону, яка має активну форму прояву та полягає у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації.

Для розкриття об`єктивних складових адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП, слід зазначити, що диспозиція цієї норми за своїм змістом лише називає або описує правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших норм. Так, примітка до ст. 172-6 КУпАП, містить вказівку на суб`єкт цього правопорушення, відсилає до норм спеціального антикорупційного закону, зокрема частин 1 і 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», в яких, крім іншого, передбачено певну деталізацію відповідних положень нормативно-правових актів, що наповнює норму ч. 1 ст. 172-6 КУпАП більш конкретним змістом для встановлення саме тих ознак, які мають значення для правової кваліфікації зазначеного діяння.

Так, для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП необхідним є встановлення несвоєчасності подання декларації (після звільнення), тобто подання поза строком, визначеним законом.

Ознакою цього правопорушення є також несвоєчасне подання декларації без поважних на те причин. Тобто за наявності останніх відповідальність за аналізованою частиною статті виключається. Під поважними причинами слід розуміти неможливість особи подати вчасно декларацію у зв`язку з хворобою, перебуванням особи на лікуванні, внаслідок стихійного лиха (повені, пожежі, землетрусу), технічних збоїв офіційного веб-сайту Національного агентства з питань запобігання корупції, витребуванням відомостей, необхідних для внесення в декларацію, перебуванням (триманням) під вартою тощо.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відповідно до пункту 5 розділу 2 Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 10.06.2016 року №3 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 року за № 959/29089), ОСОБА_1 , будучи поліцейським, повинен був подати декларацію суб`єкта декларування, який припинив діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, яка подається не пізніше 01.04 року, наступного за звітним роком у вказаному випадку 01.04.2019 року, однак, ОСОБА_1 подав декларацію несвоєчасно 05.06.2019 року.

Відповідно до рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.05.2017 року № 223-934/0/4-17 під поважними причинами слід розуміти неможливість особи подати вчасно декларацію у зв`язку з хворобою, перебуванням особи на лікуванні, внаслідок стихійного лиха (повені, пожежі, землетруси), технічних збоїв офіційного веб-сайту Національного агентства з питань запобігання корупції, витребування відомостей, необхідних для внесення в декларацію, перебуванням (тримання) під вартою, тощо.

З пояснень ОСОБА_1 та досліджених судом матеріалів справи, поважних причин для несвоєчасного подання ОСОБА_1 , після звільненням зі служби в поліції, декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до вимог ст.45 ЗУ «Про запобігання корупції», судом не встановлено.

Досліджені докази суддя вважає належними та допустимими, а в своїй сукупності достатніми. Доказів, які б спростовували наведені в протоколі обставини, надано не було.

Таким чином, оцінюючи докази в їх сукупності, суддя приходить до висновку, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

Разом із тим, при розгляді питання про притягнення до адміністративної відповідальності необхідним є забезпечення оптимального балансу між дотриманням прав і свобод особи, яка притягується до відповідальності, та загальним (публічним) інтересом, який передбачає ефективний захист особистості, суспільства і держави від адміністративних правопорушень.

Будь-яке адміністративне правопорушення та санкції за його скоєння повинні бути чітко визначені в законі таким чином, щоб виходячи з його тексту - у випадку необхідності за допомогою тлумачення, що надано судам, - кожен міг передбачити адміністративно - правові наслідки своїх дій або бездіяльності.

В протилежному випадку може мати місце суперечна правозастосовна практика, яка послаблює гарантії державного захисту прав, свобод і законних інтересів громадян від свавільного адміністративного примусу.

Вимоги, які пред`являються до правового регулювання відповідальності за адміністративне правопорушення, в повній мірі розповсюджуються і на строки давності притягнення до адміністративної відповідальності, що являють собою встановлені законодавством про адміністративні правопорушення періоди, за закінченням яких особи, які здійснили адміністративне правопорушення, не можуть бути притягнуті до адміністративної відповідальності через закінчення строків давності, що є однією із підстав, яка виключає провадження у справі або тягне за собою його закриття.

За змістом частини 2 статті 38 КУпАП стягнення адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією може бути накладено протягом шести місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.

Пункт 7 статті 247 КУпАП містить правило, згідно із яким провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Розглядаючи питання щодо строку давності в адміністративному провадженні в контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини, вважаю за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі: Конвенція) «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи судом …, який … становить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення…».

Поняття «кримінальне обвинувачення» має «автономне» значення, котре не залежить від класифікації, що застосовується у внутрішньо-правових системах Держав-учасниць ( справа «Блохін проти Росії», рішення від 23.03.2016 року, п. 179; Адольф проти Австрії, п.30,).

До кримінально-процесуального аспекту статті 6 Конвенції належать адміністративні правопорушення правил, які караються штрафами, обмеженням водійських прав, такими, як зняття балів, або призупинення чи скасування водійських прав (справи Луц проти Німеччини, п. 182, Шмауцер проти Австрії, ОСОБА_5 проти Республіки Молдова, п. п. 20-23).

Тому, стаття 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в контексті ст.6 Конвенції належить до кримінально-процесуального аспекту.

Стаття 6 пункт 1 Конвенції застосовується протягом усього провадження, метою якого є встановлення обґрунтованості «кримінального обвинувачення» включно зі стадією проголошення судового рішення.

Правове регулювання прав та свобод людини за національним законом полягає у створенні необхідних умов, якими слід забезпечити невідворотність адміністративної відповідальності.

Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, в тому числі у справах "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" та ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» визначив строк давності як передбачене законом право порушника уникнути від переслідування або притягнення до суду за закінченням певного строку після скоєння правопорушення. Строки давності, які характерні для національних правових систем держав-учасниць, відповідають кільком цілям, в числі яких забезпечення правової визначеності та остаточності, попередження порушень прав обвинувачених, які могли б бути зменшені, якби судам доводилося розглядати їхні справи на основі доказів, що могли бути неповними за спливом часу (ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», рішення від 20 вересня 2011 року, п. 570 та "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", рішення від 22 жовтня 1996 року, п.51).

Судом встановлено, що 16.04.2019 року начальником ГУНП в Миколаївській області було направлено повідомлення до Національного агентства з питань запобігання корупції, відносно несвоєчасного подання ОСОБА_1 подання декларації після звільненням /а.с. 12/.

12.03.2020 року НАЗК направлено лист до департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України /а.с. 10/.

01.04.2020 року Національною поліцією на адресу начальника Миколаївського управління ДВБ Національної поліції України направлено лист для організації розгляду та прийняття рішення повідомлення про факт несвоєчасного подання декларації після звільненням ОСОБА_1 з інформуванням прийнятого рішення до 02.05.2020 року /а.с. 9/.

18.05.2020 року оперуповноваженим відділу моніторингу та зонального контролю Миколаївського управління Департаменту внутрішньої безпеки Нацональної поліції України складено протокол про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП відносно ОСОБА_1 /а.с. 2-7/.

З матеріалів справи вбачається, що днем виявлення події правопорушення, є день направлення начальником ГУНП в Миколаївської області листа до НАЗК, а саме 16 квітня 2019 року,

Протокол про адміністративне правопорушення складений 18.05.2020 року більше ніж через рік після виявлення такого порушення.

На момент розгляду адміністративної справи в суді сплив шестимісячний строк давності, встановлений національним законом для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Встановивши межі для адміністративного переслідування, Держава захищає особу, яка підозрюється в здійсненні адміністративного правопорушення від необмеженого в часі публічного переслідування, що не погоджується з повагою до гідності особистості та права на особисту недоторканність.

Наявність строку давності забезпечує правову визначеність та остаточність, попередження порушення прав, які могли б бути зменшені, якби судам доводилося розглядати їхні справи на основі доказів, що могли бути неповними за спливом часу.

Крім цього, відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Стаття 6 пункту 2 Конвенції забезпечує «право вважатися невинуватим доти, доки вину не буде доведено в законному порядку».

Мета та наміри Конвенції як інструменту захисту людини вимагає, щоб її положення тлумачилися та застосовувалися таким чином, щоб її гарантії були практичними та ефективними ( див. справа «Soering проти Сполученого Королівства», рішення від 7 липня 1989 року, п. 87).

Суд в своїх прецедентних рішеннях зазначив, що практичність та ефективність гарантій при тлумаченні та застосуванні положень Конвенції стосується і права, закріпленого в статті 6 пункту 2 Конвенції - презумпції невинуватості (див. справи «Allen проти Сполученого Королівства», рішення від 12 липня 2013 року п.п.92-93, «Allenet de Ribemont проти Франції», рішення від 10 лютого 1995 року, п. 35).

Презумпція невинуватості, яка розглядається як процесуальна гарантія в контексті самого кримінального провадження, накладає вимоги щодо, зокрема, тягаря доведення, правових презумпції факту і права.

Згідно частин 1,2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. При цьому, застосування уповноваженими на те посадовими особами заходів адміністративного впливу здійснюється в точній відповідності з законом (ч. 3 ст. 7 КУпАП).

За загальним правилом ст.9 КУпАП наявність складу правопорушення є необхідною підставою для адміністративної відповідальності.

Частиною першої ст. 9 КУпАП передбачено, що особа підлягає адміністративній відповідальності лише за те правопорушення, відносно якого встановлена вина.

Відсутність вини в скоєнні адміністративного правопорушення за зазначеною нормою закону виключає провадження у справі про адміністративне правопорушення.

У відповідності до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно із ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до положень статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Відповідно до норм КУпАП суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин адміністративного провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно ст. 284 КУпАП, по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: про накладення адміністративного стягнення; про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; про закриття справи.

Постанова про закриття справи виноситься при оголошенні усного зауваження, передачі матеріалів на розгляд громадської організації чи трудового колективу або передачі їх прокурору, органу досудового розслідування, а також при наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу.

В силу ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин:

1) відсутність події і складу адміністративного правопорушення;

2) недосягнення особою на момент вчинення адміністративного правопорушення шістнадцятирічного віку;

3) неосудність особи, яка вчинила протиправну дію чи бездіяльність;

4) вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони;

5) видання акта амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення;

6) скасування акта, який встановлює адміністративну відповідальність;

7) закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу;

8) наявність по тому самому факту щодо особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, постанови компетентного органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, або нескасованої постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення, а також повідомлення про підозру особі у кримінальному провадженні по даному факту;

9) смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі.

Встановлення законодавцем строку давності притягнення до відповідальності є важливою гарантією прав особи, що випливає з принципу правової визначеності, який є елементом принципу верховенства права.

За таких підстав, в системі діючого правового регулювання та на підставі ст.247 п.7 КУпАП суддею вирішується питання про закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення за закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Проаналізувавши норми національного закону та, враховуючи конвенційні положення стосовно строків давності, суддя, використовуючи право, надане судам загальної юрисдикції тлумачити зазначені норми для цілей подолання суперечної правозастосовної практики, яка послабляє гарантії державного захисту прав, свобод і законних інтересів громадян від свавільного адміністративного примусу, дійшов до наступного висновку.

Строк давності не тільки забезпечує правову визначеність та остаточність судового рішення, попередження порушень прав осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності, але й надає законне право порушнику уникнути переслідування або притягнення до суду за закінченням певного строку після скоєння правопорушення, в даному випадку - притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка підозрюється в здійсненні адміністративного правопорушення, за закінченням строку давності, що передбачений національним законом - частиною 2 статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Так як строк давності притягнення особи до адміністративної відповідальності сплив, прихожу до висновку, що провадження у справі слід закрити у зв`язку з закінченням, на момент розгляду судом строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Стаття 6 пункту 2 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод забезпечує «право вважатися невинуватим доти, доки вину не буде доведено в законному порядку».

Керуючись статтями 38, 278, 247 п. 7), 283, 284, 172-6 КУпАП, суддя

постановив:

провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 172-6 КУпАП, відносно ОСОБА_1 - закрити у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її винесення до Миколаївського апеляційного суду через Новобузький районний суд Миколаївської області. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя І.І. Ціпивко