Номер провадження: 33/813/949/20
Номер справи місцевого суду: 505/1376/20
Головуючий у першій інстанції Павловська Г. В.
Доповідач Котелевський Р. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Котелевського Р.І., за участю: секретаря судового засідання Стоянової Л.І., захисника Морозова В.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Дніпровським апеляційним судом, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22.06.2020 року, -

встановив:

оскаржуваною постановою судді Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22.06.2020 року,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працюючий механіком у ТОВ «Укртранспорт», інвалід III групи, проживаючий: АДРЕСА_1 ,

визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 600 (шестисот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік та стягнуто судовий збір у сумі 420,40 грн.

Відповідно до оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за те, що він, 23.05.2020 року, о 23 год. 20 хв., керував автомобілем «ВАЗ 21099» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в с. Вестерничани, Подільського району, Одеської області, в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується висновком медичного огляду №52 від 24.05.2020 року, чим порушив вимоги п.2.9а Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Не погоджуючись з оскаржуваною постановою судді районного суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій вказує на незаконність та необґрунтованість постанови, оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо керування ним транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. Апелянт просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою закрити провадження по справі, в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції проведено за відсутністю ОСОБА_1 , який будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Право на захист ОСОБА_1 на стадії апеляційного розгляду забезпечено участю його захисника адвокатом Морозовим В.Ю.

Апеляційної суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, судом були створені всі умови для реалізації права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги те, що ОСОБА_1 , будучи повідомленим про дату та час розгляду скарги в апеляційному суді, не з`явився, суд оцінює таку поведінку ОСОБА_1 , як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Розгляд справи за відсутності апелянта узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши захисника ОСОБА_1 адвоката Морозова В.Ю., який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; вивчивши матеріали адміністративної справи та дослідивши докази; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з положеннями ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, але не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247,280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283,284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ст.ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд приходить до висновку про слушність доводів апеляційної скарги, оскільки постанова суду є необґрунтованою та такою, що постановлена з недотриманням вимог діючого КУпАП, за результатами неповного дослідження доказів та без врахування положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини.

Так, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997 року; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997 року.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право на справедливий і публічний розгляд справи.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), застосовуючи критерій суворості покарання за вчинення адміністративного правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, відносить адміністративні правопорушення до кримінально-правової сфери з усіма гарантіями статті 6 Конвенції.

Разом з цим, і інші адміністративні правопорушення можуть підпадати під сферу дії кримінально-правового аспекту статті 6 Конвенції. Зокрема це порушення правил дорожнього руху (позбавлення права управління - Рішення ЄСПЛ «Лутц проти Німеччини» від 25.08.1987 року; Рішення ЄСПЛ «Маліге (Malige) проти Франції» від 23.09.1998 року).

ЄСПЛ дійшов висновку, що стаття 6 Конвенції не може застосовуватися з точки зору «кримінального обвинувачення» до такої міри покарання як негайне позбавлення посвідчення водія (Комюніке Секретаря Європейського Суду з прав людини стосовно рішення у справі «Ескубе проти Бельгії»).

Отже, ЄСПЛ вирішуючи питання застосування ст. 6 Конвенції не ставить в залежність виведення з під юрисдикції кримінальних судів певних видів правопорушень віднесених до юрисдикції інших органів, посадових осіб.

Виходить, що у справах про адміністративні правопорушення на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, - особа, щодо якої розглядається справа та потерпілий, додатково користуються гарантіями ст.6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів), ін. Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.

Таким чином, судді районного суду, крім положень КУпАП, слід було керуватися в тому числі й Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини, алевимоги КУпАП та практика ЄСПЛ при розгляді справи в районному суді не були виконані, оскільки поза увагою судді залишилися обставини, які мали суттєве значення для правильного вирішення даної справи.

Що стосується доводів апеляційної скарги про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, апеляційним судом встановлено таке.

Як вбачається з оскаржуваної постанови районного суду від 22.06.2020 року, ОСОБА_1 визнано винним за ч.1 ст.130 КУпАП через допущене ним порушення вимог п.2.9а Правил дорожнього руху України (далі ПДР), а саме за те, що останній керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.

Зокрема, в обґрунтування прийнятого рішення, суддя районного суду, як на доказ доведеності вини ОСОБА_1 , послався на протокол про адміністративне правопорушення №201958 від 24.05.2020 року та висновок результатів медичного огляду ОСОБА_1 №52 від 24.05.2020 року, тобто фактично прийняв до уваги відомості викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, які стосуються суті правопорушення, а також об`єктивної сторони правопорушення (а.с. 7).

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком судді районного суду, оскільки поза увагою судді залишився той факт, що у відповідності до висновку №52 від 24.05.2020 року, стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 встановлений не був. Відповідно до вказаного висновку ОСОБА_1 відмовився від проведення медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння (а.с. 7).

За таких обставин, вказівка в протоколі про адміністративне правопорушення про порушення ОСОБА_1 п.2.9а ПДР, а також визнання суддею районного суду висновку результатів медичного огляду ОСОБА_1 №52 від 24.05.2020 року належним та допустимим доказом, який доводить факт перебування ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджує вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, є безпідставними.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу, а протокол про адміністративне правопорушення, складений відносно особи є документом, який констатує виявлення адміністративного правопорушення та не може бути єдиним та безперечним доказом вини особи, відносно якої він складений, так само як і пояснення свідків, які взагалі не підтверджують обставин події, які викладені в протоколі про адміністративне правопорушення.

Враховуючи наведене апеляційний суд приходить до висновку, що на час складання проколу про адміністративне правопорушення працівники поліції не мали жодного підтвердження того, що ОСОБА_1 , у зазначені в протоколі час та місці, керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, а тому підстави для складання протоколу відносно ОСОБА_1 за порушення останнім вимог п.2.9а ПДР, у працівників правоохоронного органу були відсутні.

Апеляційний суд звертає увагу, що в даному конкретному випадку, отримавши відмову ОСОБА_1 від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння в закладі охорони здоров`я, працівники поліції були зобов`язані скласти відносно ОСОБА_1 протокол про порушення останнім вимог п.2.5 ПДР, а не за п.2.9а цих правил.

При цьому, невжиття працівниками поліції належної процедури щодо оформлення протоколу про адміністративне правопорушення, зокрема невірна кваліфікація дій правопорушника, не може бути компенсована судом шляхом усунення недоліків пов`язаних з невірною правовою кваліфікацією дії правопорушника, з огляду на те, що справи про адміністративні правопорушення розглядаються судом в межах протоколу про адміністративне правопорушення, і суд не вправі виходити за межі зазначеної у протоколі суті адміністративного правопорушення та його кваліфікації, оскільки це буде суперечити прецедентній практиці ЄСПЛ щодо віднесення адміністративних правопорушень, за яким передбачена санкція у виді позбавлення спеціального права, до кримінально-правової сфери.

Враховуючи те, що виписана в протоколі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 суть адміністративного правопорушення розкриває об`єктивну сторону адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, як порушення вимог п.2.9а ПДР, то судовий розгляд має бути проведений в зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення межах.

Проте, з оскаржуваної постанови судді районного суду вбачається, що суддя не звернув уваги на відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження доказів порушення ОСОБА_1 п.2.5 ПДР, тобто суті правопорушення, виписаного в протоколі про адміністративне правопорушення, зокрема відсутності доказів перебування ОСОБА_1 стані алкогольного сп`яніння.

Наведені вище обставини, в свою чергу, позбавляють суд апеляційної інстанції кваліфікувати дії ОСОБА_1 як порушення останнім п.2.5 ПДР, оскільки це не інкримінувалось останньому уповноваженими на те особами при складанні протоколу про адміністративне правопорушення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить висновку, що притягнувши ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, суддя районного суду не звернув уваги на невідповідність протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону, чим не виконав вимоги ст.ст. 245, 251, 252, 278, 280 КУпАП, дав невірну оцінку доказам по справі, не перевірив чи виконано поліцейськими вимоги КУпАП, не встановив чи було вчинено адміністративне правопорушення суть якого була зазначена в протоколі, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає ОСОБА_1 адміністративній відповідальності, та дійшов до помилкового висновку про існування доказів, які надавали право суду притягнути останнього до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, за вчинення дій, суть яких викладена в протоколі про адміністративне правопорушення.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні докази на підтвердження порушення ОСОБА_1 вимог положень п.2.9а ПДР, а саме факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння при викладених в протоколі про адміністративне правопорушення обставинах, що дає апеляційному суду підстави зробити висновок про відсутність в діях останнього складу адміністративного правопорушення, суть якого викладена в протоколі.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, «В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії…».

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Апеляційний суд констатує, що зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення відомості про те, що ОСОБА_1 керував транспортним в стані алкогольного сп`яніння, не підтверджуються доказами, які містяться в матеріалах справи.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність прийнятого суддею районного суду рішення про визнання ОСОБА_1 винним в скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП.

Відповідно до вимог ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження по справі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин оскаржувана постанова підлягає скасуванню з закриттям провадження по справі у відповідності до положень п.1 ч.1 ст.247 КУпАП в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст.293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22.06.2020 року, якою ОСОБА_1 визнаний винним за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП скасувати та закрити провадження по справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Р.І. Котелевський