Провадження № 3-4474/20
Справа № 760/9131/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 вересня 2020 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Агафонов С. А., за участі прокурора Ганай І.М., захисника Плахотнюка О.А., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла від Київського міського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в АДРЕСА_2 , працює на посаді поліцейського УПП в м. Києві, -

ВСТАНОВИВ:

До Солом`янського районного суду м. Києва надійшла справа про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що наказом ДПП НПУ від 08.09.2017 року № 361 о/с - ОСОБА_1 призначено на посаду поліцейського роти №1 батальйону №3 полку №1 (з обслуговування правого берега) Управління патрульної поліції у місті Києві та цим же наказом останньому присвоєно спеціальне звання - рядовий поліції.

Наказом ДПП НПУ від 21.12.2017 року № 571 о/с, згідно з пунктом 5 (через службову невідповідність ) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейського роти №1 батальйону №3 полку №1 (з обслуговування правого берега) Управління патрульної поліції у місті Києві, рядового поліції ОСОБА_1 , 21.12.2017 звільнено з займаної посади та зі служби в органах Національної поліції України на підставі наказу Національної академії внутрішніх справ від 07.12.2017 року №2027 та подання начальника Управління патрульної поліції у місті Києві сержанта поліції Зозулі Ю.Г. від 20.12.2017.

За даними публічної частини Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функції держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_1 , 16.04.2018 подав декларацію особи, яка припинила діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, тоді коли повинен був подати вказану декларацію не пізніше як, до 00:00:00 год. 01 квітня 2018 року.

Таким чином, згідно змісту протоколу про адміністративне правопорушення, на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», ОСОБА_1 , не своєчасно, 16.04.2018 року, без поважних причин, подав декларацію особи яка припинила діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, що є вчиненням правопорушення, пов`язаного з корупцією передбаченого ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що ухилятися від подання декларації у нього ніякого наміру не було. Вказав, що в грудні 2017 р. він був звільнений із лав поліції, оскільки не здав один із іспитів.

В лютому 2018 року він вирішив поновитися на посаді та подав відповідні документи на посаду поліцейського УПП в м. Києві. В тому ж лютому здав два іспити та в нього залишився не зданим іспит із фізкультури. Оскільки проживати в Києві йому не було де, він поїхав додому в м. Пирятин та чекав виклику для складення останнього іспиту. На даний іспит його запросили 5 квітня 2018 р., який він успішно здав. Зазначив, що не подав вчасно декларацію, оскільки вважав, що якщо він поновлюється на роботу в поліцію, то не вважається звільненим, а тому декларацію після звільнення йому подавати не треба.

Однак під час останнього іспиту йому пояснили, що декларацію він все-таки має подати, і він хотів це зробити, однак загубив флеш накопичувач з електронним підписом. Даний цифровий підпис він поновив і відразу почав подавати декларацію, яку подав 16 квітня 2018 р.

ОСОБА_1 зазначив, що жодного умислу на приховування своїх статків або вчинення інших корупційних (чи пов`язаних з корупцією) дій в нього не було. На даний час він декларує все своє майно. З 2018 року його майновий стан жодним чином не змінився, ніякого додаткового майна він в деклараціях не зазначив, що свідчить про те, що йому нічого було приховувати.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив провадження в справі закрити в зв`язку з відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, оскільки він не переслідував ніякого корупційного інтересу.

Прокурор висловив свою думку про те, що ОСОБА_1 повинен був відповідно до вимог Закону після звільнення в обов`язковому порядку задекларувати свій майновий стан за 2017 р., чого не зробив, а тому має бути притягнутий до відповідальності.

Суддя, вислухавши прокурора, захисника та ОСОБА_1 прийшов до висновків, які мотивує наступним чином.

Статтею 62 Конституції України встановлено презумпцію невинуватості. Обов`язок встановлення всіх обставин умовного правопорушення та доведення вини особи покладається на сторону обвинувачення. Всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог ст. 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала або свідомо припускала настання цих наслідків.

Згідно з п. 2 роз`яснень ВССУ «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією» вих. № 223-943/0/4-17 від 22.05.2017 року, суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Вирішуючи питання про наявність в діях конкретної особи складу адміністративного корупційного правопорушення, крім іншого, необхідно враховувати наявність суб`єктивної сторони даного правопорушення, яка, виходячи із визначення поняття корупційного правопорушення, викладеного в ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», завжди характеризується умисною формою вини, тобто, з врахуванням положень ст. 1 цього Закону, сутність порушення фінансового контролю полягає в тому, що особа, яка за законом зобов`язана подати декларацію, прагне уникнути цього і таким чином досягти певної мети.

На умисну форму вини, а також наявність відповідного корисливого або іншого особистого інтересу особи, чи інтересу третіх осіб, як на обов`язкові ознаки корупційного правопорушення також звертає увагу Конституційний Суд України в рішенні від 06.10.2010 (справа №1-27/2010).

Аналіз вказаних норм приводить до висновку, що склад правопорушення за ч. 1 ст.172-6 КУпАП є формальним, обов`язковим елементом його об`єктивної сторони є умисна дія, тобто умисне несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а тому, орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення та прокурор, що приймає участь в розгляді таких протоколів судом, зобов`язані довести суду наявність в діях особи, що притягується до адміністративної відповідальності за вчинення цього адміністративного правопорушення, умислу на несвоєчасне подання декларації.

Згідно пояснень ОСОБА_2 , наданих у судовому засіданні, після звільнення із поліції він повернувся до м. Пирятин Полтавської області, де зареєстрований, і постійно там проживав.

У подальшому він прийняв рішення повернутись на службу до поліції та його було запрошено на 12.02.2018 року для подання документів на участь у конкурсі на посаду «Поліцейський (інспектор) патрульної поліції».

У подальшому, з 16.02.2018 року по 05.04.2018 року він пройшов усі етапи конкурсного відбору на службу. З 06.04.2020 року ОСОБА_2 почав вчиняти дії, спрямовані на отримання ЕЦП, розпочав заповнення електронної декларації та завершив її заповнення 16.04.2018 року.

Крім того, під час проходження служби у 2017 році та звільненні, до ОСОБА_2 не було доведено діючих вимог Закону України «Про запобігання корупції» та не доведено і не роз`яснено обов`язок подання декларації після звільнення, а тому у нього був відсутній умисел на вчинення будь-якого правопорушення.

На підтвердження своїх пояснень ОСОБА_1 було надано відповідні документи.

Як убачається з матеріалів справи, у них відсутні докази, які б підтверджували наявність у діянні ОСОБА_1 будь-якого умислу на вчинення правопорушення.

На підтвердження вини ОСОБА_1 особа, яка склала протокол, у тексті протоколу посилається на те, що ОСОБА_1 було особисто підписано пам`ятку-застереження працівника органів внутрішніх справ України про спеціальні обмеження, передбачені законодавством України та зобов`язання щодо дотримання вимог ЗУ «Про запобігання корупції» особам, які звільняються зі служби в поліції, в тому числі з вимогами абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЗУ «Про запобігання корупції».

Із наявної у матеріалах справи розписки убачається, що ОСОБА_1 доводились вимоги абз. 1 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», тобто обов`язок осіб, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями (арк. 31).

Однак, згідно протоколу, ОСОБА_1 , порушив абз. 2 ч. 2 ст. 45 Закону, тобто не подав наступного року після припинення діяльності в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

Наявні у матеріалах Рекомендації для поліцейських, державних службовців та працівників поліції, які є об`єктами декларування про дотримання окремих обмежень, передбачених Законом України «Про запобігання корупції» при звільненні зі служби/роботи надані ОСОБА_1 для ознайомлення 12.04.2018 року, тобто вже після того, як термін подання декларації минув (арк. 32).

Таким чином, вимоги ст.ст. 3, 45 Закону України «Про запобігання корупції», які були чинні на момент працевлаштування або звільнення ОСОБА_1 , не були доведені та роз`яснені останньому, що свідчить про відсутність у нього умислу на вчинення адміністративного правопорушення.

Вказані обставини у своїй сукупності та відсутність доказів належного роз`яснення ОСОБА_1 вимог Закону України «Про запобігання корупції» свідчать про відсутність корупційного умислу в діях ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 2 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04.11.1950 року, кожен обвинувачений у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

При розгляді справ про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, суди зобов`язані забезпечувати своєчасний та якісний їх розгляд, точне й неухильне застосування чинного законодавства. Вирішуючи справи цієї категорії, суди повинні керуватися Конституцією України, Конвенцією ООН проти корупції (Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року), Кримінальною конвенцією Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 27 січня 1999 року), додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 15 травня 2003 року), Законом України від 14 жовтня 2014 року N 1700-УІІ "Про запобігання корупції", Кодексом України про адміністративні правопорушення, іншими нормативно-правовими актами України, а також практикою Європейського суду з прав людини.

У цьому аспекті слід зауважити, що рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

За положеннями ст. 10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Відповідно до положень ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці данні встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, а також іншими документами.

Згідно положень ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, при розгляді даної категорії справ обов`язково має встановлюватись умисний характер вчиненого діяння, а також наявність відповідного корисливого або іншого особистого інтересу особи чи інтересу третіх осіб, яким суб`єкт правопорушення мав керуватись при вчиненні відповідного проступку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання корупції", корупційне правопорушення - діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій ст. 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність;

корупція - використання особою, зазначеною у ч. 1 ст. 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у ч. 1 ст. 3 цього Закону, або її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей;

Зазначене визначення корупції узгоджується із ратифікованими Україною Цивільною Конвенцією про боротьбу з корупцією 1989 року, Кримінальною конвенцією про боротьбу з корупцією 1993 року, Конвенцією ООН 2003 року та п. 3.22. Рішення Конституційного суду України N 21-рп/2010 від 6 жовтня 2010 року, в яких зазначено, що термін "корупція" означає "використання особою наданих їй службових повноважень та пов`язаних з цим можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб", а корупційна діяльність безпосередньо пов`язується з корисливими діями (бездіяльністю) посадової особи при виконанні покладених на неї службових обов`язків. Зазначене може прирівнюватись до давання чи отримання хабара, зловживання службовим становищем чи впливом, сприяння відмиванню отриманих від корупційних злочинів доходів, їх приховування, розкрадання чи нецільового використання майна, перешкоджання здійсненню правосуддя, а також незаконного збагачення як значного збільшення доходів, яке перевищує законні доходи особи яке вона не може раціонально обґрунтувати, тощо.

Таким чином, за змістом міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надала Верховна Рада України, обов`язковими ознаками, за якими будь-яка неправомірна чи неетична поведінка осіб, уповноважених на виконання функцій держави може визнаватись корупційною, а так само й процедура віднесення тих чи інших діянь названих суб`єктів до категорії корупційних та їх кваліфікації за відповідними нормами глави 13-А КУпАП в тому числі і за ст. 172-6 ч. 2 КУпАП, є умисна форма вини, використання свого службового становища та мета - одержання неправомірної вигоди.

Щоб вважати, що відповідні дії мали ознаки відповідного адміністративного правопорушення, необхідно виходити, крім того, із вимог ст. 9 КУпАП.

Згідно з вказаною нормою, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, визначається лише умисною формою вини, тобто коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Таким чином, при розгляді даної категорії справ обов`язково має встановлюватись умисний характер вчиненого діяння, а також наявністю відповідного корисливого або іншого особистого інтересу особи чи інтересу третіх осіб, яким суб`єкт правопорушення мав керуватись при вчиненні відповідного проступку.

З врахуванням положень ст. 1 Закону "Про запобігання корупції", сутність порушення фінансового контролю полягає в тому, що особа, яка за законом зобов`язана задекларувати свої доходи, своєчасно подати декларацію та повідомлення про суттєві зміни у майновому стані, прагне уникнути цього і таким чином досягти певної мети. А тому орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення, повинен довести наявність в діях особи умислу на несвоєчасне подання такого повідомлення.

В зв`язку з викладеним, суддя вважає можливим взяти до уваги позицію ОСОБА_1 про відсутність в нього умислу на вчинення правопорушення, яке полягало у несвоєчасному поданні декларації після звільнення за 2017 р.

Інші докази у справі не доводять вини ОСОБА_1 у формі умислу на вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

Таким чином, зваживши у сукупності наведені вище докази, суддя вважає, що дії ОСОБА_1 не містять ознак дій, пов`язаних з корупцією, умисел, мета і мотив на приховування стану майна та доходів за 2017 р. не доведені, а тому, відповідно, відсутня суб`єктивна сторона складу корупційного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, отже відсутній склад адміністративного правопорушення, тому провадження щодо останнього підлягає закриттю.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. ст. 247, 283, 284 КУпАП суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її ухвалення.

Суддя С.А. Агафонов