Справа № 473/2135/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

"14" липня 2020 р. місто Вознесенськ

Суддя Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області Зубар Н.Б., за участю секретаря судових засідань Алдушиної І.Я., особи, яка притягується до відповідальності, - ОСОБА_1 , розглянувши матеріали, які надійшли від Управління патрульної поліції в Миколаївській області, про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Щербанівське Вознесенського району Миколаївської області, громадянин України, не працює, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , обліковий номер платника податків НОМЕР_1 ,

В С Т А Н О В И В:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серія БД №289777 від 26.06.2020 року - ОСОБА_1 26.06.2020 року о 17 год. 35 хв. на а/д Н-24 «Благовіщенське Миколаїв» 161 км + 900 м керував транспортним засобом «АЗЛК 2140» державний номер НОМЕР_2 у стані алкогольного сп`яніння згідно корінця алкотесту №36 від 26.06.2020 року, результат якого склав 1,88 %; огляд на стан сп`яніння за згодою водія у встановленому законом порядку проводився із застосуванням приладу «Drager ARMT-0313» у присутності двох свідків. Згідно довідки УПП в Миколаївській області від 30.06.2020 року ОСОБА_1 не отримував посвідчення на право керування транспортними засобами. Дії ОСОБА_1 особою, якою складено протокол про адміністративне правопорушення, кваліфіковано як порушення п.2.9 (а) ПДР України та за ч.1 ст.130 КУпАП.

ОСОБА_1 просив закрити провадження через зміни у законодавстві, хоча і не заперечував того факту, що був трохи випивший.

Подія, яка зазначена у протоколі серія БД №289777 від 26.06.2020 року, складеному стосовно ОСОБА_1 , - мала місце 26.06.2020 року.

Вирішуючи питання про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, суд враховує, що 01 липня 2020 року набрав чинності Закон України від 22 листопада 2018 року №2617-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень».

Пунктом 4 частини 1 вказаного закону ст.130 КУпАП було викладено в такій редакції: «4) статтю 130 викласти в такій редакції: "Стаття 130. Керування суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції

Керування річковими, морськими або маломірними суднами судноводіями в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а так само передача керування судном особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а також відмова осіб, які керують річковими, морськими або маломірними суднами від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, -

тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від сорока до шістдесяти годин, з позбавленням права керування всіма видами плавучих засобів на строк від одного до трьох років.

Дії, передбачені частиною першою цієї статті, вчинені особами, які не мають права керування річковими, морськими або маломірними суднами, -

тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від сорока до шістдесяти годин.

Уживання судноводієм після аварійної події за його участю алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), або після того, як судно було зупинено на вимогу поліцейського або іншої уповноваженої законом посадової особи до проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого огляду, -

тягне за собою накладення штрафу на судноводіїв у розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування всіма видами плавучих засобів на строк три роки"».

Натомість п.171 частини 2 вказаного закону до КК України було включено ст.286-1 КК України в такій редакції:

«171) доповнити статтею 286-1 такого змісту:

"Стаття 286-1. Керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції

1. Керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, або відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку медичного освідування на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а так само вживання водієм транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди за його участю алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), або після того, як транспортний засіб був зупинений на вимогу поліцейського, до проведення уповноваженою особою медичного освідування з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого медичного освідування -

караються штрафом від однієї тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

2. Ті самі дії, вчинені повторно, -

караються штрафом у розмірі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк від двох до трьох років"».

Таким чином, правопорушення, передбачені ст.130 КУпАП, з 01 липня 2020 року були віднесені до кримінальних проступків, а відповідна норма КУпАП, яка передбачала адміністративну відповідальність за такі діяння - втратила чинність станом на 01 липня 2020 року дата набрання чинності Закону України від 22 листопада 2018 року №2617-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» через виключення із ст.130 КУпАП суб`єктів, які керують транспортними засобами.

На момент розгляду справи судом, а саме станом на 14 липня 2020 року, на сайті «Законодавство України» чинний КУпАП в статті 130 не містив змін про те, що є адміністративна відповідальність особи, яка керує транспортним засобом, в стані сп`яніння.

03 липня 2020 року в газеті «Голос України» було опубліковано Закон від 17 червня 2020 року №720-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», який, як зазначено у розділі ІІ цього закону, набирає чинності з дня набрання чинності Законом України від 22 листопада 2018 року №2617-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», тобто з 01 липня 2020 року.

Згідно із п.117 Закону України від 17 червня 2020 року №720-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» передбачено таке:

«117. У розділі I Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень" (Відомості Верховної Ради України, 2019 р., № 17, ст. 71):

1.у пункті 1: підпункти 2-4, 7 виключити».

Саме п.4 частини 1 Закону України від 22 листопада 2018 року №2617-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень" містив редакцію ст.130 КУпАП без зазначення в ній адміністративної відповідальності осіб, які керують транспортними засобами.

Закон України від 17 червня 2020 року №720-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» було опубліковано 03 липня 2020 року в газеті «Голос України» і лише з цієї дати він може застосовуватися стосовно правопорушень, передбачених ст.130 КУпАП, так як немає зворотної сили, оскільки Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, - зворотної сили не мають.

Фактично у проміжку часу з 01 по 03 липня 2020 року діяла редакція статті 130 КУпАП в редакції закону України від 22 листопада 2018 року №2617-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», як така, що скасовувала адміністративну відповідальність осіб, що керують транспортними засобами, та передбачала кримінальну відповідальність, оскільки ця норма покращувала становище осіб, які притягуються до відповідальності.

Згідно із ст.58 Конституції України закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Частина 2 ст.8 КУпАП чітко вказує на те, що закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають.

Норма, що міститься у розділі ІІ Закон України від 17 червня 2020 року №720-IX, який, як зазначено у розділі ІІ, набирає чинності з дня набрання чинності Законом України від 22 листопада 2018 року №2617-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», тобто з 01 липня 2020 року - суперечить вимогам ч.5 статті 94 Конституції України.

Так, частина п`ята статті 94 Конституції України передбачає, що Закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування.

При цьому, така норма про набрання чинності Закону від 17 червня 2020 року №720-IX суперечить вимогам ст.8 Конституції, згідно із якою Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Крім того суду враховує, що згідно із п.2 Рішення Конституційного Суду №4-зп від 03.10.97 року: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Пункт 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» передбачає, що: «Оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають грунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй».

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Як зазначає Конституційний Суд України в рішенні від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004: «Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України».

Пункт 4.1. Рішення КСУ від 22 грудня 2010 року

№23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 141 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) передбачають наступне: «4.1. адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України).

Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005). Принцип правової визначеності означає, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями».

Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, з вимогою, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого питання, порушує вимогу «якості закону». В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосовувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Одним із основоположних аспектів права особи на справедливий судовий розгляд, закріплений у статті 6 Конвенції, є принцип правової визначеності, основу якого утворює концепція передбачуваності.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серков проти України» від 07.11.2011 року, заява № 39766/05 зазначив: «35. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються враховуючи зміни у повсякденній практиці (див. рішення у справі «Горжелік та інші проти Польщі» заява № 44158/98, п. 65, від 17 лютого 2004 року). 36. Суд визнає, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатись у тому, що спосіб, у який тлумачиться та застосовується національне законодавство, приводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії (№ 1)» заява № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006?V)».

При цьому, у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Рішення від 2 грудня 2010 року, Заява № 30856/03) ЄСПЛ наголосив, що: «43. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам. Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Слівенко проти Латвії» заява № 48321/99, п. 105, ECHR 2003-Х; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції (див. рішення у справі «Слівенко проти Латвії», зазначене вище). Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (див. рішення у справі «Лупса проти Румунії» заява № 10337/04, пункти 41-42, ECHR 2006-VII; та рішення від 24 квітня 2008 р. у справі «С.G. та інші проти Болгарії» заява № 1365/07, пункти 42,46 та 49-50).

Пункт 25 Рішення ЄСПЛ «Михайлюк та Петров проти України" від 10 грудня 2009 року (Заява N 11932/02) зазначає, що «вираз "згідно із законом" насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі "Полторацький проти України" N 38812/97, п. 155, ЄСПЛ 2003-V).

Тому у даному випадку суд керується принципом верховенства права та вважає, що норми Закону України від 17 червня 2020 року №720-IX можуть набирати чинності лише із врахуванням вимог ст.94 Конституції України, яка передбачає, що Закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування, тобто в даному випадку Закон від 17 червня 2020 року №720-IX набрав чинності лише з 03 липня 2020 року (не раніше дня його опублікування).

Таким чином, правопорушення, передбачені ст.130 КУпАП, з 01 липня 2020 року були віднесені до кримінальних проступків, а відповідна норма КУпАП, яка передбачала адміністративну відповідальність за такі діяння - втратила чинність до моменту публікації Закону України від 17 червня 2020 року №720-IX, тобто у проміжку часу з 01 по 03 липня 2020 року діяв Закон України від 22 листопада 2018 року №2617-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», який містив редакцію ст130 КУпАП, яка виключала адміністративну відповідальність водіїв за керування транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння, відмову від проходження огляду на стан сп`яніння, та відносила такі діяння до кримінально карних.

Таким чином, на правопорушення, що мали місце до 01 липня 2020 року та були передбачені ст.130 КУпАП, - поширюється дія Закону України від 22 листопада 2018 року №2617-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», як такого, що скасовував відповідальність за адміністративні правопорушення та відповідно покращує становище осіб, які вчинили правопорушення до 01 липня 2020 року.

Пункт 6 ч.1 ст.247 КУпАП передбачає, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: 6) скасування акта, який встановлює адміністративну відповідальність.

З огляду на це провадження стосовно ОСОБА_1 слід закрити на підставі п.6 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з скасуванням акта, який встановлює адміністративну відповідальність.

Керуючись ст.ст.130 ч.1, 247, 284 КУпАП, суд

П О С Т А Н О В И В:

провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.1 ст.130 КУпАП, - закрити на підставі п.6 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з скасуванням акта, який встановлював адміністративну відповідальність.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з моменту винесення постанови до Миколаївського апеляційного суду через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області.

Суддя Н.Б.Зубар