Справа №463/6472/20
Провадження №3/463/1438/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року суддя Личаківського районного суду м. Львова Гирич С. В., за участі представника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності - адвоката Мудрака Р.Б., розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов від Личаківського відділу поліції ГУ НП у Львівській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, працює на посаді водія АТП 14630, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

в с т а н о в и в :

з протоколу серії АА №198342 від 08 липня 2020 року вбачається, що - «08.07.2020 року о 9 год. 30 хв. у м. Львів, по вул. Личаківській, 69 водій ОСОБА_2 , керуючи ТЗ БАЗ «А079«04» здійснював перевезення пасажирів по маршруту №15 сполученням вул. М.Печери - Привокзальний вокзал в кількості більше зазначена, ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою ТЗ, визначена в реєстраційних документах на цей ТЗ, а саме в кількості 24 замість дозволених 18, чим порушив правила щодо карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненою коронавірусом SARS-Cov-2 із врахуванням ПКМУ від 17.06.2020 номер 500 та ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» підпункт 7 пункту 3 Постанови КМ від 20.05.2020 р. № 392» (дослівно за автором), чим вчинив правопорушення передбачене ст.44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В судовому засіданні представник особи, що притягається до адміністративної відповідальності, надав заперечення ОСОБА_1 , у якому він вину у вчиненні правопорушення не визнав. Пояснює, що з інкримінованим правопорушенням не згідний зважаючи на наступне. Просить врахувати, що одним з обов`язкових елементів адміністративного правопорушення, що передбачені ст.9 КпАП, є, зокрема, протиправність.

З аналізу норми підп.7. п.3 Постанови КМ України №392 від 20 травня 2020 року випливає, що встановлена нею заборона стосується правил організації перевезень пасажирів у міському автомобільному транспорті, що здійснює регулярні пасажирські перевезення на міських маршрутах у звичайному режимі руху. Він є працівником ПАТ "Львівське АТП - 14630", прийнятий на роботу водія автобусу з 01.04.2017 р., про що свідчить Наказ №55 від 31.03.2017 р. і відповідний запис у трудовій книжці, і це є єдине його місце праці, суб`єктом господарювання він не є, послуг перевезення пасажирів не надає, жодним автобусом не володіє, а автобусом Богдан А079.04, яким керував 8.07.2020 р., володіє ПАТ "Львівське АТП - 14630", при чому керував він ним під час виконання своїх трудових обов`язків водія, здійснюючи рейс за регулярним міським маршрутом, про що свідчить Дорожній лист №767582 від 8.07.2020 р.

Його обов`язки водія чітко визначені п. 147 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою КМ України від 18.02.1997 р. N176 (надалі - Правила перевезень пасажирів), і в них не входить контроль кількості пасажирів, відповідно, цей контроль мали би організувати ПАТ "Львівське АТП - 14630", як суб`єкт, який організував та надає послуги перевезення пасажирів, або держава, як суб`єкт, який встановлює правопорядок.

Зрештою, чинне законодавство не передбачає жодного ефективного правового інструментарію для можливості забезпечення водієм дотримання тієї заборони, що передбачена підп.7 п.3 Постанови КМ України №392 від 20.05.2020 р., адже хоч він і повідомив пасажирів про існуючі обмеження та просив їх дотримуватись таких, але вони на це уваги не звернули, а він не вправі ні силовими методами перешкодити особі зайти в салон автобусу, ні припинити виконання рейсу (норма п. 148 Правил перевезень пасажирів містять виключний перелік випадків, коли водій вправі не допустити пасажира до поїздки, а п.149 - прямо забороняють йому змінювати маршрут та графік руху, відмовляти пасажирам в обслуговуванні та обирати пасажирів). Разом з тим, не існує і норми права, яка б встановлювала якісь обов`язки для пасажира в аспекті норми підп. 7. п. 3 Постанови КМ України №392 від 20.05.2020 р., тобто заходячи в салон автобуса пасажир жодної норми права не порушує і правової підстави обмежувати його в цьому у нього не має. Іншими словами, створивши правило поведінки, держава не створила можливості дотримуватися цього правила. Відсутність у чинному правопорядку норм, які надають учаснику правовідносин можливість дотримуватися тих чи інших правил, на його погляд, унеможливлює притягнення до відповідальності за порушення цих правил. Тому вважає, що виконуючи трудові обов`язки він не вчинив того проступку, який йому інкримінують, тому просить закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Заслухавши пояснення представника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, вивчивши матеріали справи та надані суду документи, суд приходить до наступного.

У відповідності до ст.9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Положеннями ст.44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено адміністративну відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Дійсно, постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» установлено з 12 березня до 3 квітня 2020 року на усій території України карантин, та було запроваджено ряд заборон, в тому числі:

- регулярні та нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у приміському, міжміському внутрішньообласному і міжобласному сполученні (крім перевезення легковими автомобілями);

- перевезення понад 10 пасажирів одночасно в одному транспортному засобі у міському електричному (трамвай, тролейбус) та автомобільному транспорті, що здійснює регулярні пасажирські перевезення на міських маршрутах у звичайному режимі руху;

- перевезення понад 10 пасажирів одночасно в автобусах, які виконують регулярні пасажирські перевезення на міських автобусних маршрутах в режимі маршрутного таксі;

- заїзд на територію автостанцій автобусів, які здійснюють перевезення пасажирів у приміському, міжміському внутрішньообласному і міжобласному сполученні, та реалізацію власниками автостанцій квитків автомобільним перевізникам, які виконують такі перевезення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» пунктом 3 підпунктом 7 на період дії карантину забороняється:

7) здійснення регулярних та нерегулярних перевезень пасажирів автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському, внутрішньообласному та міжобласному сполученні, зокрема пасажирські перевезення на міських автобусних маршрутах у режимі маршрутного таксі…

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року №500 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» у постанові Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів внесено зміни у п.3 Постанови № 392 і на період дії карантину забороняється:

- п.п.7. здійснення регулярних та нерегулярних пасажирських перевезень автомобільним транспортом, зокрема пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах у режимі маршрутного таксі, в електричному (трамвай, тролейбус), залізничному транспорті, у міському, приміському, міжміському, внутрішньо-обласному та міжобласному сполученні, в кількості більше ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою транспортного засобу, визначена в реєстраційних документах на цей транспортний засіб. Перевізник несе відповідальність за забезпечення водіїв засобами індивідуального захисту, зокрема респіраторами або захисними масками, та контроль використання засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок пасажирами під час перевезення.

Відповідно до положень ст.251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

У матеріалах даної справи є протокол і рапорт інспектора патрульної поліції на ім`я керівництва про те, що під час складання протоколу серії АА №198342 від 08 липня 2020 року ним помилково не зазначено реєстраційний номер транспортного засобу, яким керував ОСОБА_1 і таким є д.р.н. НОМЕР_1 .

Крім протоколу, жодних доказів які б підтверджували перебування у салоні маршрутного таксі під керуванням ОСОБА_1 осіб в більшій кількості, ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою транспортного засобу, працівником поліції не долучено, а лише зроблено запис у протоколі про те, що він перевозив 24 пасажири замість 18.

Окрім того, не надано доказів і того, якою кількістю місць для сидіння відповідно до технічної характеристики обладнаний транспортний засіб.

Тому в даному випадку працівниками поліції не надано доказів, які підтверджують порушення п.п.7 п.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів із змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» під час перевезення пасажирів.

Окрім цього, вирішуючи питання про те, чи в даному випадку водій може нести відповідальність за порушення обмежень визначених п.3 п.п.7 постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів із змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» слід врахувати таке.

Частиною 1 статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 133-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено відповідальність за порушення правил надання послуг та вимог безпеки при наданні послуг з перевезення пасажирів чи вантажів автомобільним транспортом, яка не передбачає відповідальність водія за невиконання вимог законодавства під час перевезення пасажирів в період дії карантину.

Окрім того, статтею 121-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачена відповідальність за порушення правил перевезення пасажирів при наданні послуг з перевезення пасажирів, зокрема за перевезення водіями транспортних засобів, що працюють у режимі маршрутних таксі, пасажирів понад максимальну кількість, передбачену технічною характеристикою транспортного засобу або визначену в реєстраційних документах на цей транспортний засіб, а також перевезення водіями транспортних засобів, що здійснюють міжміські чи міжнародні перевезення, пасажирів, кількість яких перевищує кількість місць для сидіння, передбачену технічною характеристикою транспортного засобу або визначену в реєстраційних документах на цей транспортний засіб.

Отже, законодавець чітко розмежував відповідальність водія за порушення правил перевезення пасажирів та перевізника. Разом з тим у п.п.7 п.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 р. № 392 із змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 р. №500 лише заборонено здійснення регулярних та нерегулярних пасажирських перевезень автомобільним транспортом, зокрема пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах у режимі маршрутного таксі, в електричному (трамвай, тролейбус), залізничному транспорті, у міському, приміському, міжміському, внутрішньо-обласному та міжобласному сполученні, в кількості більше ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою транспортного засобу, визначена в реєстраційних документах на цей транспортний засіб та визначено, що перевізник несе відповідальність за забезпечення водіїв засобами індивідуального захисту, зокрема респіраторами або захисними масками, та контроль використання засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок пасажирами під час перевезення. В той же час, хто несе відповідальність за перевезення більшої кількості пасажирів, ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою транспортного засобу не визначено і зміни до ст.121-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення не внесено. Аналогія закону для притягнення особи до адміністративної відповідальності застосована не може бути.

У справі «Пухк проти Естонії» (рішення від 10 лютого 2004 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що ст. 7 Конвенції не обмежується забороною ретроспективного застосування кримінального законодавства на шкоду обвинуваченому; вона також втілює загалом принцип, що тільки закон може визначити кримінальне правопорушення та встановити покарання (nullum crime nulla poena sine lege), а також принцип, за яким кримінальне право не повинно надмірно тлумачитися на шкоду обвинуваченому. З цих принципів випливає, що правопорушення має бути чітко встановлено в законі. Ця вимога дотримується, якщо особа може дізнатися на основі формулювання відповідного положення та, у разі потреби, за допомогою його судового тлумачення, які дії чи бездіяльність є підставою для кримінальної відповідальності.

Адміністративна відповідальність, а особливо ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення з врахуванням тяжкої санкції є близькою до кримінальної відповідальності і наведені положення також мають застосовуватися для неї.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

При таких обставинах, враховуючи принцип верховенства права, за відсутності правової визначенні у нормі, що викладена у п.п.7 п.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 із змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року №500 про те, хто є суб`єктом відповідальності за недотримання встановлених обмежень при перевезенні пасажирів в період дії карантину, вважаю, що підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.44-3 КУпАП немає, а тому слід провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення на підставі положень п.1 ч.1 ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Керуючись п. 1 ст. 247, ст. 283, ч 3 ст. 284 КпАП України, -

п о с т а н о в и в:

провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст.44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанову у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя: Гирич С. В.