Справа № 346/1395/20
Провадження № 3/346/877/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року м. Коломия

Суддя Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області Васильковський В.В., розглянувши матеріали, які надійшли від Коломийського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , не працюючого, громадянина України,

- за ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення ,-

ВСТАНОВИВ:

У протоколі про адміністративне правопорушення серії АПР18 №373127 від 01.04.2020 року, який складено відносно ОСОБА_1 про адміністративне правопорушення за ст.44-3 КУпАП, зазначено, що 01.04.2020 року о 12:40 год. гр. ОСОБА_1 , будучи особою , що підписала інформаційну згоду на карантин (самоізоляцію) покинув межі карантину (самоізоляції), який був вказаний у згоді , чим порушив вимоги постанови «Головного державного санітарноголікаря України № 1403 від 21.03.2020 року №2 та п.п.20 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хворіб», чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене ст.44-3 КУпАП

ОСОБА_1 в судові засідання 05.05.2020 р., 27.05.2020 р., 11.06.2020р. не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.

Знайомившись з матеріалами справи, суд доходить таких висновків.

Статтею 44-3КУпАП регламентовано адміністративну відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

В статті 1 Закону України «Про захистнаселення відінфекційних хвороб» визначено, що карантин - це адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

Відповідно до ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України.

Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації.

У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності. До відміни карантину його територію можуть залишити особи, які пред`явили довідку, що дає право на виїзд за межі території карантину.

Організація та контроль за дотриманням встановленого на території карантину правового режиму, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів покладаються на місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів Українивід 11 березня 2020 року №211«Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19,спричиненої короновірусомSARS-CoV-2» (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 16 березня 2020 року «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року та постановою Кабінету Міністрів України від №239 від 25 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України») на усій території України з 12 березня 2020 року по 24 квітня 2020 року встановлено карантин.

Як вбачається з протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,такому інкримінується порушення вимог ст.20 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та постанови Головного державного санітарного лікаря України від 21.03.2020 № 2.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» особи, які хворіють на інфекційні хвороби чи є бактеріоносіями, зобов`язані: вживати рекомендованих медичними працівниками заходів для запобігання поширенню інфекційних хвороб; виконувати вимоги та рекомендації медичних працівників щодо порядку та умов лікування, додержуватися режиму роботи закладів охорони здоров`я та наукових установ, у яких вони лікуються; проходити у встановлені строки необхідні медичні огляди та обстеження.

Постановою Головного санітарного лікаря України від 21.03.2020 № 2 впроваджено використання форми інформованої згоди особи на проведення протиепідемічних та/або профілактичних заходів. Дана інформована згода підписується у двох примірниках особами, які здійснюють перетин державного кордону та щодо яких є підстави вважати, що вони були в контакті з особою, якій встановлено діагноз (або підозру) корона вірусної хвороби (COVID-19), а також в інших випадках, необхідних для здійснення протиепідемічних заходів.

Зазначену інформовану добровільну згоду особи на проведення протиепідемічних та/або профілактичних заходів було підписано особою, що притягується до адміністративної відповідальності гр. ОСОБА_1 . Приймаючи умови евакуації з країни поточного перебування і правила проходження карантину, він погодився на власну самоізоляцію за адресою АДРЕСА_1 .

Однак, згідно до протоколу, 01.04.2020 року о 12 год. 40 хв. порушив умови домашньої самоізоляції, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбаченест.44-3КУпАП.

В своїх письмових поясненнях від 01.04.2020 року ОСОБА_1 вказав, що дійсно, 01.04.2020 року поїхавт в магазин за продуктами харчування, оскільки прожває з матір`ю похилого віку, яка самостійно це зробити не може.

Частиною 2 Статті 2 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Статею 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Отже, Конституція України гарантує громадянину України свободу пересування ( в тому числі відвідування парків, скверів) та проголошує, що обмеження таких конституційних прав можливе лише у випадку, встановленому законом.

Статтею 12 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено:

у прикордонній смузі;на територіях військових об`єктів;у зонах, які згідно із законом належать до зон з обмеженим доступом;на приватних земельних ділянках;на територіях, щодо яких введено воєнний або надзвичайний стан;на окремих територіях і в населених пунктах, де у разі небезпеки поширення інфекційних захворювань і отруєнь людей введені особливі умови і режим проживання населення та господарської діяльності;на тимчасово окупованих територіях.

Свобода пересування обмежується щодо:

осіб, до яких відповідно до процесуального законодавства застосовано запобіжні заходи, пов`язані з обмеженням або позбавленням волі;осіб, які за вироком суду відбувають покарання у вигляді позбавлення або обмеження волі;осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, яким заборонено виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;осіб, які згідно із законодавством перебувають під адміністративним наглядом;осіб, які згідно із законодавством про інфекційні захворювання та психіатричну допомогу підлягають примусовій госпіталізації та лікуванню;осіб, які звернулися за наданням їм статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;іноземців та осіб без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України;осіб, яких призвано на дійсну строкову службу до Збройних Сил України та інших, утворених відповідно до законів України, військових формувань;іноземців, які перебувають у складі військових іноземних підрозділів і які мають статус військового.

Свобода пересування може бути обмежена і в інших випадках, передбачених законом.

Проаналізувавши вищенаведені нормативно-правові акти, суд доходить висновку, що перебування ОСОБА_1 на самоізоляції не є абсолютною забороною покидати будинок, в якому він проживає.

Суд вважає, що таке жорстке обмеження можливе лише на підставі ухвали слідчого судді про застосування цілодобового домашнього арешту на підставі норм КПК України.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що пропонуючи ОСОБА_1 самоізолюватися по місцю проживання, органи державної влади не запропонували йому алгоритм дій, коли відсутня можливість отримати продукти харчування від членів сім`ї чи сторонніх осіб, так само не було організовано доставку продуктів для осіб, які перебувають на самоізоляції.

Відповідно дост.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно ч.1 ст.247 КУпАПпровадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Тому доходжу висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП. У зв`язку з цим провадження в даній справі слід закрити.

З урахуванням викладеного, керуючись статями 9, 44-3, 247, 251-252, 283, 284 КУпАП, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Справу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 44-3 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу зазначеного адміністративного правопорушення

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 32 цього Кодексу, а також постанов, прийнятих за результатами розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 185-3 цього Кодексу.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Івано-Франківського Апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд.

Суддя Васильковський В. В.