Номер провадження: 33/813/624/20
Номер справи місцевого суду: 496/844/20
Головуючий у першій інстанції Галич О. П.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Судді Цюри Т.В.,

За участю секретаря судового засідання Лопотан В.І.,

розглянувши матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Біляївського районного суду Одеської області від 26 лютого 2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, за ч. 2 ст. ст. 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення

В С Т А Н О В И В:

Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 26 лютого 2020 року визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави судовий збір у розмірі 420,40 гривень.

Згідно оскаржуваної постанови, 25.02.2020 року о 13-35 годин, в.о. начальника відділу прикордонної служби «Біляївка» п/п-ком ОСОБА_2 К. спільно з першим заступником начальника відділу прикордонної служби «Біляївка» к-ном ОСОБА_3 в 5 метрах від державного кордону України на напрямку Градениці (Укр)- Незавертайлівка (РМ) було виявлено двох громадян України ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які незаконно перетнули державний кордон на вихід з України та вхід в Україну поза встановленим пунктом пропуску через держаний кордон України, чим порушили вимоги ст. 9 Закон України «Про Державний кордон України» від 04.11.1991 року, за що передбачено відповідальність за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

Не погоджуючись із вказаною постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу,у якій також просив суд поновити строк на апеляційне оскарження постанови Біляївського районного суду Одеської області від 26 лютого 2020 року. Постанову Біляївського районного суду Одеської області від 26 лютого 2020 року скасувати, провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 257 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

В судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 16.06.2020 року, з`явився апелянт ОСОБА_1 .

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд дійшов до таких висновків.

Так, статтею 294 КУпАП передбачено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Пропущений особою строк на апеляційне оскарження поновляється судом лише за наявності належним чином мотивованого клопотання, у якому повинні бути викладені обставини, що слугували поважними причинами пропуску такого строку, а також обґрунтування того, в чому саме полягає поважність причин пропуску цього строку та яким саме чином такі обставини могли завадити особі оскаржити постанову суду в передбачений законом строк.

З матеріалів справи вбачається, що судовий розгляд у суді першої інстанції відбувся за участю ОСОБА_1 .

Однак у доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що в строки, передбачені ст. 285 КУпАП судом першої інстанції, йому не було вручено копію оскаржуваної постанови, а відомостей про направлення ОСОБА_1 копії оскаржуваної постанови суду матеріали справи не містять.

Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Невід`ємною частиною права на справедливий судовий розгляд є доступ до суду, у тому числі до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 був позбавлений можливості своєчасно подати апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції.

Отже, зазначені причини пропуску строку на апеляційне оскарження можуть бути визнані поважними, а тому клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню.

Розглядаючи апеляційну скаргу по суті, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Частиною 7 ст.294 КУпАП передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст.245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до положень ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, нормі стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а також іншими документами.

Згідно ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Апеляційний суд вважає, що під час судового розгляду даної справи суд першої інстанції дотримався вказаних норм права та дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. ст. 204-1 КУпАП.

Так, вина ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення ґрунтується сукупністю доказів, які були дослідженні в судовому засіданні суду першої інстанції та судовому засіданні апеляційного суду, а саме:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ПдРУ № 031753 від 25 лютого 2020 року (а.с. 3);

- рапортом в.о. начальника відділу прикордонної служби «Біляївка» І категорії (тип Б) підполковника ОСОБА_5 від 25 лютого 2020 року (а.с. 5).

Зазначені докази, які були повторно досліджені в ході апеляційного розгляду, узгоджуються між собою, є належними, допустимими та повністю підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. ст. 204-1 КУпАП.

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає про те, що він не погоджується із протоколом про адміністративне правопорушення серії ПдРУ № 031753 від 25 лютого 2020 року та вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП, оскільки він не порушував вимоги ст. 9 Закону України «Про державний кордон України», оскільки не перетинав державний кордон поза встановленим пунктом пропуску.

Проте, апеляційний суд критично відноситься до вказаних доводів апелянта, оскільки як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 у судовому засіданні суду першої інстанції вину у скоєному правопорушенні визнав, йому були роз`ясненні права, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП України. Також він пояснив суду, що він та ОСОБА_4 дійсно незаконно перетнули кордон України та щиро розкаявся у вчиненому діянні.

Вказаним доказам суд не вбачав підстав не довіряти, оскільки визнав їх такими, що узгоджуються між собою і такими, які є достатніми для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 204-1 КУпАП.

Більш того, під час апеляційного перегляду справи, 16.06.2020 року ОСОБА_1 також визнав свою вину, що підтверджується журналом судового засідання та диском технічного звукозапису судового засідання від 16.06.2020 року та пояснив, що він 20.05.2020 року фактично виконав постанову Біляївського районного суду Одеської області від 26 лютого 2020 року та сплатив штраф у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень та судовий збір на користь держави у розмірі 420,40 гривень, в підтвердження чого надав суду копії квитанцій №65 та №66 від 20.05.2020 року.

Одним з основоположних принципів судочинства у справах про адміністративні правопорушення є принцип диспозитивності, відповідно до якого учасники адміністративно-юрисдикційного провадження за власним розсудом можуть розпоряджатися своїми правами: звертатися чи не звертатися зі скаргами в органи адміністративної юстиції, знайомитися чи не знайомитися з матеріалами справи, заявляти клопотання, користатися послугами перекладача, оскаржити постанови по справах про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ст.23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Згідно з ч.2 ст.33 КУпАП, при накладені стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Метою застосування адміністративного стягнення є виховання правопорушника в дусі додержання законів України, поваги до правил суспільного співжиття; запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, покарання та виправлення правопорушника, відшкодування збитків.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 про те, що в його діях не вбачається складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. ст. 204-1 КУпАП, а тому відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження по справі підлягає закриттю, апеляційний суд визнає необґрунтованими, оскільки спростовується вищевикладеним.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а постанова судді районного суду, в свою чергу, є законною та обґрунтованою, у зв`язку із чим відсутні підстави для її скасування або зміни.

Відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 23, 30, 33, 36, 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Біляївського районного суду Одеської області від 26 лютого 2020 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Біляївського районного суду Одеської області від 26 лютого 2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, за ч. 2 ст. ст. 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Т.В. Цюра