Справа № 504/877/20
Провадження № 3/504/685/20
П О С Т А Н О В А

01.06.2020смт. Доброслав

Суддя Комінтернівського районного суду Одеської області Барвенко В.К., розглянувши матеріали, які надійшли з Лиманського ВП ГУ НП в Одеській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянка України, тимчасово не працює,

проживає за адресою:

АДРЕСА_1

ІПН у справі відсутній,

у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

26.03.2020 року ДОП Лиманського ВП ГУ НП в Одеській області Янчевим О.І., складений адміністративний протокол серії АПР18 № 408271 про те, що 02.03.2020 року о 15.00 год. ОСОБА_1 перебуваючи в адміністративній будівлі Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області, висловлювалась грубою нецензурною лайкою в бік в.о. голови Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області ОСОБА_2 , чим допустила адміністративне порушення передбачене ст. 173 КУпАп.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою винуватість в інкримінованому їй адміністративному правопорушенні не визнала повністю, пояснила суду, що 02.03.2020 року вона звернулась до сільської ради із заявою про надання їй у власність земельної ділянки, оскільки сесія сільської ради мала відбутись найближчим часом.

При цьому відповідна посадова особа сільради відмовилась приймати заяву ОСОБА_1 і послалась на відсутність повного пакету документів, які мають бути додані до заяви такого характеру.

ОСОБА_1 пояснила суду, що нецензурною лайкою в той день вона не висловлювалась, та агресивно себе не поводила. Навпаки, посадові особи сільради підвищували тон, та відмовлялись виконувати свої функціональні обов`язки.

Крім того, ОСОБА_1 пояснила, що надалі вона перебувала у відповідному приміщенні сільради під час проведення сесії сільської ради, і при цьому вона не висловлювалась нецензурною лайкою, агресивно себе не поводила, громадський порядок не порушувала.

Надалі, ОСОБА_1 пояснила, що з приводу неправомірних дій службовців Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області вона звернулась до Лиманського ВП ГУ НП в Одеській області із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, проте її заява досі не розглянута, рішення не прийнято.

26.03.2020 року до неї додому приїхав дільничий ОСОБА_3 з приводу саме її заяви, і пояснив, що йому необхідно провести бесіди як з нею, так і відповідними службовцями сільської ради.

ОСОБА_1 пояснила суду, що ніякі пояснення від неї дільничий ОСОБА_3 не вимагав, протокол не складав, жодні процесуальні дії з нею він не проводив.

ОСОБА_1 надала у судовому засіданні три аудіо файли диктофонного запису двох подій у сільській раді, та розмови з дільничим 26.03.2020 року.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши ОСОБА_1 , заслухавши надані аудіо файли, суддя дійшов до наступного висновку:

Відповідно до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно зі ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Вимогами ст. 252 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Статтею 268 КУпАП передбачено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з правовою доктриною, об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері громадського порядку.

Громадський порядок - це обумовлена потребами суспільства система врегульованих правовими та іншими соціальними нормами система відносин, що складаються у громадських місцях в процесі спілкування людей, і яка має на меті забезпечення спокійної обстановки суспільного життя, нормальних умов для праці і відпочинку людей, для діяльності державних органів, а також підприємств, установ та організацій. Відмінною особливістю дрібного хуліганства від хуліганства, що наказується в кримінальному порядку, є те, що воно не має характеру грубого порушення громадського порядку, яке причиняє суттєву шкоду суспільним відносинам, правовим та законним інтересам громадян. Дрібне хуліганство необхідно відрізняти від таких схожих дій, як самоправство, приниження гідності, нанесення побоїв, або інших проступків, які мають наслідком адміністративну відповідальність (поява у нетверезому стані у громадських місцях, порушення правил руху і т. ін.).

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого даною нормою, полягає у нецензурній лайці в громадських місцях, образливому ставленні до громадян та інших діях, що порушують громадський порядок і спокій громадян.

Найбільш розповсюдженою формою дрібного хуліганства є нецензурна лайка у громадських місцях, під якою необхідно розуміти найбільш цинічні лайки, що належать, як правило, до сфери статевих відносин, непристойні висловлювання, один із найогидніших різновидів словесної брутальності. Іншою формою цього правопорушення є образливе ставлення до громадян, під яким необхідно розуміти докучливу поведінку, пов`язану з образливими діями, що зневажають честь і гідність людини та утискають будь-чию волю, до того ж у грубій розв`язній манері. Це може бути: хапання за одяг, насильницьке утримання за руки, демонстративне зривання головного убору, вимога дати цигарку або пускання в обличчя диму від неї, непристойна пропозиція дівчині та інші подібні дії. Для всіх цих випадків характерним є ігнорування волі та бажання оточення, прагнення нав`язати свою волю, а точніше свавілля.

Конкретні прояви цього правопорушення надзвичайно різноманітні.

Таке розмаїття законодавець визначив терміном «інші подібні дії», до яких необхідно віднести: насильницьке вторгнення в громадські місця всупереч забороні певних осіб, які слідкують за порядком; безпідставне порушення спокою громадян телефонними дзвінками, лихослів`я по телефону; співання непристойних пісень; вигуки, свист під час демонстрації кінофільмів; ґвалт, крики з хуліганських мотивів біля вікон громадян у нічний час; справляння природних потреб у не відведених для цього місцях; поява у громадському місці в оголеному вигляді; самовільна без потреби зупинка комунального транспорту; нанесення непристойних малюнків на тротуари, стіни, паркани, двері чи вчинення написів нецензурного змісту; неправдиве повідомлення про смерть родичів, знайомих, якщо це не призвело до тяжких наслідків; грубе порушення черг, яке супроводжується ображанням громадян та проявленням неповаги до них; знищення або пошкодження з хуліганських мотивів якого-небудь майна у незначних розмірах тощо.

Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього правопорушення є місце його скоєння, а саме - громадське місце, яке дістало законодавче визначення як частина (частини) будь-якої будівлі, споруди, яка доступна або відкрита для населення вільно, чи за запрошенням, або за плату, постійно, періодично або час від часу, зокрема під`їзди, а також підземні переходи, стадіони (Закон України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення» від 22.09.2005 p. № 2899-IV).

В даному випадку об`єктивна сторона наявна, оскільки можливе правопорушення мало місце у адміністративній будівлі сільської ради.

Разом із тим, суд з наданих аудіо файлів, які уважно заслухані в судовому засіданні вбачає, що на цих самих записах повністю зафіксовано, як ОСОБА_1 заходить до сільської ради, розмова із посадовцями сільської ради з приводу заяви ОСОБА_1 про надання їй земельної ділянки у власність, зафіксований час перебування на сесії сільської ради.

На цих файлах жодного нецензурного висловлювання фігурантами розмов не висловлено, цинічного порушення громадського порядку, образливого ставлення до громадян, службовців не зафіксовано.

Так, дійсно, на цих файлах фігуранти розмов висловлюються інколи на підвищених тонах, проте це не створює складу адміністративного правопорушення за ст. 173 КУпАп.

До протоколу додано пояснення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , які є службовцями сільської ради, які пояснили що 02.03.2020 року ОСОБА_1 агресивно себе поводила, намагалась зупинити роботу сесії, висловлювалась нецензурною лайкою, перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

Аналогічні пояснення надані свідком ОСОБА_5 .

Вказані свідчення свідків дільничим ОСОБА_3 не внесені до протоколу про адміністративне правопорушення.

Суд критично оцінює свідчення даних трьох свідків у сукупності з прослуханими судом аудіо файлами, на яких не зафіксовано взагалі жодного висловлювання нецензурною лайкою, крім висловлювань незгоди з діями посадовців сільради, розмов на підвищених тонах.

ОСОБА_1 пояснила суду, що вона раніше працювала у сільській раді, була звільнена з займаної посади, і до неї з боку посадовців сільради існує упереджене ставлення та неприязні відносини.

В процесі розгляду справи ОСОБА_2 (заявниця) знаходилась в статусі як потерпіла за адміністративним правопорушенням, натомість, згаданий протокол від 26.03.2020 року у відповідній графі «Потерпілий» не містить інформації щодо потерпілого за обставинами правопорушення. В цій графі є запис: «Не має».

Відповідно, протокол ані потерпілим, ані свідками не підписаний.

Окрім того, необхідно звернути увагу на те, що будь-яких посилань, відомостей, чи іншої інформації щодо заяви за вх. № 2370 від 02.03.2020 року (звернення гр. ОСОБА_2 щодо адміністративного правопорушення, вчиненого ОСОБА_1 ) вище зазначений протокол від 26.03.2020 року не містить.

Протокол складений в присутності понятих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які його, відповідно, підписали.

Разом із тим, аудіо файл розмови дільничого ОСОБА_3 та ОСОБА_1 взагалі не фіксує перебування цих понятих поряд під час ймовірного складання протоколу.

На цій розмові дільничий ОСОБА_3 взагалі не пояснив істинної підстави свого візити до ОСОБА_1 , а лише посилався на розгляд саме її звернення щодо можливих протиправних дій посадовців сільської ради.

Тим самим, зі змісту протоколу вбачається, що він складений у відсутність правопорушника, що є неприпустимим за встановлених судом фактичних обставин справи.

Більш того, відповідно до частини 1 ст. 259 КУпАп з метою складення протоколу про адміністративне правопорушення в разі неможливості скласти його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, порушника може бути доставлено в поліцію.

Однак, такі дії органом поліції не вчинялись, чим допущено формальний підхід як щодо збирання доказів, так і оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення.

Тим самим допущено істотне порушення прав особи, щодо якої складається протокол про адміністративне правопорушення, які гарантовані процесуальним законом.

Нормами ст. 251 КпАП України передбачено, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП.

При цьому звертає на себе увагу той факт, що між моментом вчинення на думку заявника противоправних дій та оформлення протоколу поліцейським минув значний час, а тому в посадової особи, яка його складала, було достатньо часу для його оформлення, в тому числі з врахуванням зібраних по справі доказів.

Я своїй заяві від 02.03.2020 року ОСОБА_2 прямо вказала на ОСОБА_1 як на особу, якою можливо вчинене адміністративне правопорушення.

Крім того у суду не має сумнівів у тому, що і ОСОБА_2 , і ОСОБА_1 знають одна одну, оскільки раніше ці особи працювали у сільській раді.

Тобто поліцейському була відома особа, яка можливо вчинила адміністративне правопорушення.

Згідно із положенням ст. 254 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Будь-яких пояснень, чому всупереч вимогам статті 254 КУпАП протокол було складено через 2 тижні з моменту виявлення правопорушення та особи що його вчинила, матеріали справи не містять та судом не встановлено.

З урахуванням обставин справи та особистих неприязнених стосунків між заявником та ОСОБА_1 , а також того, що свідками події були особи, які є працівниками сільради, суд ставить під сумнів їх свідчення, а всі сумніви повинні тлумачитись на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Виходячи з заявленої фабули адміністративної справи потерпілий та свідки адміністративного правопорушення були, однак, жодних відомостей про них та їх підписів протокол від 04.05.2018 року не містить, що, в свою чергу, свідчить про порушення положень ст. 256 КУпАП, а також Інструкції оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції № 1376 від 06.11.2015 року у відповідній частині.

Суддя звертає особливу увагу на той факт, що відповідно до вимог ст. 254 КпАП України, про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Протокол про адміністративне правопорушення не вручений ОСОБА_1 .

Відповідний запис у передбаченій графі у протоколі про вручення протоколу, або про відмову від отримання протоколу - відсутній.

Тим самим, та з урахуваннях прослуханого аудіо файлу, суд ставить під обгрунтований сумнів свідчення понятих, кожний з яких свідчив письмово про те, що ОСОБА_1 відмовлялась як від пояснень, так і від підписів та отримання протоколу.

Перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння, як вказано у заяві (поясненнях) ОСОБА_2 , свідка ОСОБА_4 , не доведено жодним доказом, тобто є голослівним.

Посилання у протоколі, що за системою «Армор» ОСОБА_1 значиться суд вважає безпідставними та протиправними, оскільки у наданій довідці вказана подія 2012 року, і за своїм змістом цей запис не вказує на притягнення ОСОБА_1 до відповідальності.

Суддя нагадує, що у своїй прецедентній практиці ЄСПЛ неодноразово згадував про необхідність суворого захисту персональних даних.

Зокрема у справі «S. та Марпер проти Сполученого Королівства» Високий Суд вказав наступне: «Захист інформації про особу надзвичайно важливий для реалізації особою права на повагу до її приватного та сімейного життя, яке гарантує стаття 8 Конвенції. Національне законодавство не повинне дозволяти використання інформації про особу способами, які несумісні з гарантіями, що містяться у цій статті Конвенції (див., з відповідними змінами, вищезгадане рішення Суду у справі «Z. проти Фінляндії», § 95). Це стає ще більше необхідним тоді, коли мова йде про захист персональних даних, які підлягають автоматизованій обробці, та не в останню чергу тоді, коли їх у власних цілях використовує поліція. Національне законодавство має, серед іншого, забезпечувати, щоб ці дані були достатніми та не надмірними для цілей їх зберігання та зберігалися у формі, яка дозволяє встановити суб`єктів даних, не довше, ніж це необхідно для досягнення цілей зберігання цих даних (див. статтю 5 Конвенції про захист даних та Преамбулу до неї, а також принцип 7 Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи № R(87)15, яка регламентує питання використання персональних даних у діяльності поліції). Крім того, національне законодавство має передбачати достатні гарантії ефективного захисту персональних даних, які зберігаються, від неналежного використання та зловживань (див., серед іншого, статтю 7 Конвенції про захист даних). Наведені вище думки особливо актуальні стосовно захисту особливих категорій більш конфіденційної інформації (див. статтю 6 Конвенції про захист даних), у тому числі, інформації про ДНК, в якій зафіксований генетичний образ людини, який надзвичайно важливий як для самої людини, так і для її родини (див. Рекомендацію Комітету міністрів Ради Європи № R(92)1 про використання аналізу ДНК в рамках провадження у кримінальних справах).

Суд також вважає, що зберігання інформації про осіб, яким не було винесено звинувачувальні вироки, може завдати значної шкоди неповнолітнім, таким як, наприклад, перший заявник, враховуючи їхнє особливе становище та важливість їхнього розвитку та інтеграції в суспільство. Спираючись на положення статті 40 Конвенції ООН про права дитини 1989 року, Суд вже звертав увагу на особливе становище неповнолітніх в рамках провадження у кримінальних справах, зазначаючи, серед іншого, необхідність захисту їхнього приватного життя у кримінальному процесі (див. рішення Великої палати від 16 грудня 1999 р. у справі «Т. проти Сполученого Королівства» [T. v. the United Kingdom] (заява № 24724/94), §§ 75 та 85). Аналогічним чином, Суд вважає, що особливу увагу слід приділяти захисту неповнолітніх від шкоди, яка може бути завдана їм зберіганням органами влади їхніх персональних даних після винесення виправдувальних вироків. Суд поділяє думку Наффілдської ради з біоетики щодо негативного впливу, який чинить на молодих людей безстрокове зберігання інформації про їхнє ДНК, та зазначає, що Рада занепокоєна тим, що політика, яка проводиться, призвела до реєстрації в базі даних занадто великої кількості молодих людей та представників національних меншин, яким не були винесені звинувачувальні вироки (див. вище, пункти 38-40 цього рішення). Підсумовуючи, Суд дійшов висновку, що безумовний характер повноважень органів влади, який не передбачає жодних відмінностей стосовно зберігання відбитків пальців, зразків клітин та профілів ДНК осіб, які підозрювалися, але не були визнані винними у скоєнні злочинів, у тому вигляді, в якому це було у випадку з заявниками у цій справі, порушує справедливу рівновагу між конфліктуючими публічними та приватними інтересами, та що у зв`язку з цим уряд-відповідач вийшов за межі будь-якої припустимої свободи розсуду. Відповідно, зберігання матеріалів, про які йде мова, являє собою непропорційне втручання держави у реалізацію заявниками права на повагу до їхнього приватного життя та не може вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Цей висновок звільняє Суд від необхідності розглядати сумніви заявників щодо достатності певних конкретних гарантій у зв`язку з такими факторами, як занадто широкий доступ до відповідних персональних даних та недостатній захист від неналежного їх використання чи від зловживання ними. Відповідно, у цій справі органи влади уряду-відповідача порушили вимоги статті 8 Конвенції.»

ЄСПЛ вирішуючи питання застосування ст. 6 Конвенції не ставить в залежність виведення з під юрисдикції кримінальних судів певних видів правопорушень віднесених до юрисдикції інших органів, посадових осіб.

Виходить, що у справах про адміністративні правопорушення, на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, особа, щодо якої розглядається справа та потерпілий, додатково користується гарантіями ст. 6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів) ін.

Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.

В п.52 рішення ЄСПЛ від 05.02.2008 року «Романаускас проти Литви» судом констатовано, що національний суд повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим.

В контексті проголошених ст.ст. 3,8 Конституції України, принципів гуманізму та верховенства права за наявності будь-яких сумнівів щодо тлумачення та застосування норм права, ці сумніви мають вирішуватися на користь людини.

Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 6 Конвенції «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку».

Отже, у даній справі відсутність доказів вини унеможливлює наявності складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 284 КпАП України по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов:

1) про накладення адміністративного стягнення;

2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу;

3) про закриття справи.

Суддя дійшов до висновку, що провадження у справі слід закрити за відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП.

Питання судового збору вирішується відповідно до закону.

Керуючись ст.ст. 173, п.1 ч.1 ст. 247, 268, 283, 284, 298, 299 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП, за відсутності в її діях складу адміністративного правопорушення.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів від дня її винесення.

Повний текст постанови виготовлений 05.06.2020 року.

Суддя В.К. Барвенко