ЄУН № 336/2840/20
пр. № 3/336/1497/2020
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 червня 2020 року м. Запоріжжя

Суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Дацюк Ольга Ігорівна, при секретарі Скибі О.Б., за участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , захисника адвоката Дем?янова В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 183-1 ч. 1 КУпАП ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжя, мешкає у АДРЕСА_1 , працює монтажником сантехсистем та обладнання АТ «Мотор Січ»,

ВСТАНОВИВ:

До Шевченківського районного суду м. Запоріжжя надійшли матеріали адміністративної справи з протоколом про адміністративне правопорушення, складеним щодо ОСОБА_1 за ст. 183-1 ч. 1 КУпАП.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 не сплачував аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , що призвело до заборгованості в сумі 176404,38 гривень, сукупний розмір якої перевищив суму відповідних платежів за 6 місяців.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вину у скоєнні правопорушення заперечив, вказуючи, що дійсно у 2013 році вони з дружиною ОСОБА_2 посварились та ОСОБА_2 в судовому порядку стягнула з нього аліменти. Але майже за два тижні вони примирились та знову почали жити однією родиною, що підтверджено довідкою ОСББ «Червона 3А», а також фактом народження ІНФОРМАЦІЯ_2 їх спільного сина ОСОБА_4 . Про існування рішення суду він знав, але у зв?язку з подальшим проживанням однією родиною він фактично і утримував свою родину, в тому числі і доньку ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 у свою чергу до виконання зазначене судове рішення не звертала. Водночас у березні 2020 року вони з ОСОБА_2 остаточно припинили шлюбні стосунки, після чого ОСОБА_2 ініціювала виконавче провадження зі стягнення аліментів, а у зв?язку із тим, що виконавчий лист видавався ще у 2013 році, тож державним виконавцем нараховано заборгованість за весь період, яка наразі оскаржується ОСОБА_1 в судовому порядку.

Захисник адвокат ОСОБА_5 ?янов В.О. просив закрити провадження у зв`язку з відсутністю складу правопорушення в діях ОСОБА_1 , вказуючи, що, отримавши виконавчий лист у 2013 році, ОСОБА_2 до березня 2020 року його до виконання не звертала, при цьому фактично ОСОБА_1 весь цей час виконував свої батьківські обов?язки, утримуючи неповнолітню доньку. Більш того, коли ОСОБА_1 дізнався про існування виконавчого провадження, він самостійно ініціював за місцем роботи відрахування з заробітної плати аліментів, подавши відповідну заяву, що свідчить про відсутність у нього умислу на ухилення від сплати аліментів.

Також судом досліджені додані до протоколу та надані стороною захисту документи.

Так, з повідомлення державного виконавця Шевченківського ВДВС вбачається, що 12.03.2020 року до органу виконавчої служби надійшов виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 , починаючи з 01.04.2013 року.

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на рішення державного виконавця, прийняті в межах виконавчого провадження.

Згідно наданої ОСОБА_1 довідки від 01.03.2020 року у квартирі АДРЕСА_2 мешкає ОСОБА_1 разом із дружиною ОСОБА_2 та дітьми.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджено копією свідоцтва про народження.

Відповідно до звіту про здійснення відрахування від 09.06.2020 року з квітня 2020 року з заробітної плати ОСОБА_1 здійснюються відрахування на сплату аліментів та погашення заборгованості по сплаті аліментів.

При вирішенні питання про наявність чи відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення суд виходить з наступного.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право на справедливий і публічний розгляд справи.

Прецедентна практика ЄСПЛ, застосовуючи критерій суворості покарання за вчинення адміністративного правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, відносить адміністративні правопорушення до кримінально-правової сфери з усіма гарантіями статті 6 Конвенції.

Разом з цим, і інші адміністративні правопорушення можуть підпадати під сферу дії кримінально-правового аспекту статті 6 Конвенції.

ЄСПЛ, вирішуючи питання застосування ст. 6 Конвенції не ставить в залежність виведення з під юрисдикції кримінальних судів певних видів правопорушень віднесених до юрисдикції інших органів, посадових осіб.

Отже у справах про адміністративні правопорушення, на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, особа, щодо якої розглядається справа та потерпілий, додатково користуються гарантіями ст.6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів). Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно із пунктом 4 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: … юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64).

У відповідності до п. 4.1 вказаного Рішення, Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Проніна проти України" (Заява N 63566/00) від 18 липня 2006 року, у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» за заявою № 4909/04 від 10 лютого 2010 року нагадав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Тож згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Статтею 183-1 ч. 1 КУпАП передбачено відповідальність за несплату аліментів на утримання дитини, одного з подружжя, батьків або інших членів сім`ї, що призвела до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Не оцінюючи доводів ОСОБА_1 щодо сумісного проживання з ОСОБА_2 до березня 2020 року, адже це виходить за межі компетенції суду при розгляді справи про адміністративне правопорушення, суд враховує, що як вбачається з досліджених судом документів, фактично виконавчий лист був пред`явлений стягувачем до примусового виконання лише у березні 2020 року, причин попереднього зволікання з цим в межах розгляду цієї справи встановити не виявляється можливим, тож на момент розгляду справи підстав вважати, що ОСОБА_1 були вчинені умисні дії, направлені на ухилення від сплати аліментів, немає, а відтак в його діях немає і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183-1 ч. 1 КК України, що, відповідно до ст. 247 п. 1 КУпАП, є підставою для закриття провадження у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 247 п. 1 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 183-1 ч. 1 КУпАП закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

Суддя О.І. Дацюк