ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/4823/20Головуючий у 1-й інстанції Холява О.І.
Провадження № 33/817/156/20 Доповідач - Коструба Г.І.
Категорія - ч.1 ст.130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2020 р. Суддя Тернопільського апеляційного суду Коструба Г.І.

з участю особи, притягнутої до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 та його захисника Рибачка А. М., розглянувши адміністративну справу відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого в АДРЕСА_1 ,

Встановив:

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 600 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Згідно з вказаною постановою, 04 березня 2020 року о 00 год. 20 хв. в м. Тернополі по просп. Злуки, 2Б водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом OPEL ASTRA, д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, виражене тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки із застосуванням технічного приладу газоаналізатора Drager Alcotest 6810 № ARBF-0422 (повірка дійсна до 18.06.2020 року) та огляду в медичному закладі водій відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та доповнення до неї, в яких просить строк на апеляційне оскарження поновити, оскільки копію оскаржуваної постанови він отримав поштовим відправленням Укрпошти лише 31 березня 2020 року, а постанову місцевого суду скасувати, закривши провадження у справі за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Зазначає, що розгляд справи проходив без його участі, оскільки він не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, чим суд позбавив його можливості реалізувати надані йому законом, як особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, права, в тому числі і право на захист.

Що стосується суті оскаржуваної постанови, то апелянт вважає, що вона винесена з порушенням норм процесуального права, а також з неправильним застосуванням норм матеріального права. Також стверджує, що суд неповно зясував усі фактичні обставини справи, не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Зокрема зазначає, що він був зупинений безпідставно, оскільки правил дорожнього руху не порушував і цей факт працівниками поліції не доведений, а, відповідно, вони не мали права зупиняти автомобіль під його керуванням, більш того, транспортним засобом він не керував, а знаходився на заправці, тому він не є суб`єктом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки однією з ознак даного правопорушення є керування транспортним засобом.

Вказує, що оскільки працівники поліції його не зупиняли у відповідності до ст. 35 ЗУ Про Національну поліцію, тому і підстав складати протокол відносно нього у них не було.

Крім того зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №260981 від 04 березня 2020 року був складений о 01:50 год., в той час, як згідно з долучених до матеріалів справи відеозаписів вбачається, що поліцейські о 02:04:40 год. йому лише повідомили про складення відносно нього протоколу, а тому вважає, що працівники поліції були упередженими і склали вказаний протокол заздалегідь.

Також вказує, що про право на користування правовою допомогою інспектор, який складав відносно нього протокол про адміністративне правопорушення, повідомив його лише о 02:05 год., тобто вже під час безпосереднього складення протоколу, чим порушив його право на захист.

Зазначає, що у випадку розяснення йому такого права, а також наслідків відмови від проходження огляду на стан алкогольного спяніння, він би не відмовлявся пройти такий огляд, оскільки був тверезим.

Окрім того вказує, що він виявив бажання пройти такий огляд в медичному закладі, оскільки вважав, що у нього будуть брати кров на відповідний аналіз. Однак, дізнавшись від свідка, що у випадку його відмови від проходження огляду в медичному закладі відносно нього буде складений протокол, він підійшов до працівників поліції та погодився пройти відповідний огляд, однак останні йому заперечили, мотивуючи тим, що він вже відмовився проходити такий огляд в медичному закладі і почали складати відносно нього протокол.

Зазначає, що вказані вище обставини не зафіксовані на відеозаписах, оскільки працівники поліції долучили до матеріалів справи лише ті записи, які вважали за необхідне, і про вказане свідчать записані лише фрагментовані відеозаписи, а не їх безперервність.

Також вказує, що у протоколі про адміністративне правопорушення відсутні дані, що відеозапис, доданий до матеріалів справи, проведено спеціальним технічним засобом, який входить до переліку технічних засобів, що використовуються в підрозділах поліції для виявлення та фіксування порушень ПДР, а також не зазначено номер відеозапису з відео-реєстратора.

Зазначає, що Верховний Суд Касаційного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року в рамках справи № 524/5536/17, адміністративне провадження №К/9901/1403/17, зробив правовий висновок про те, що відеозапис, поданий поліцією на підтвердження факту порушення водієм правил дорожнього руху, не може вважатися належним доказом у зв`язку з тим, що оскаржувана постанова про притягнення до адміністративної відповідальності не містить посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено даний відеозапис.

Стверджує, що вина його не може бути підтверджена письмовими поясненнями свідків без їх допиту в суді, відеозаписом без зазначення технічного засобу з усіма необхідними реквізитами та рапортом, який не містить доказового значення.

Також вказує, що в матеріалах справи відсутнє направлення його в медичний заклад для його огляду на стан алкогольного спяніння, що є порушенням п. 8 Порядку №1103, п. 6 розділу ІХ Інструкції з оформлення матеріалів №1395.

Таким чином вважає, що протокол про адміністративне правопорушення складений з грубими процесуальними порушеннями та відповідно до ст. 251 КУпАП не є належним та допустимим доказом.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши ОСОБА_1 та його захисника Рибачка А. М., які в судовому засіданні апеляційного суду просили строк на апеляційне оскарження поновити, апеляційну скаргу з доповненнями задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції, закривши провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, прихожу до висновку, що строк на апеляційне оскарження пропущеним не був, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, виходячи з таких міркувань.

Відповідно до ст. 268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст. 277-2 КУпАП повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, розгляд справи 18 березня 2020 року проводився за відсутності ОСОБА_1 , при цьому будь-яких повідомлень про час та місце розгляду справи місцевий суд всупереч вищезазначеним вимогам закону останньому не надсилав.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскільки ОСОБА_1 копію оскаржуваної постанови отримав лише 31 березня 2020 року, про що свідчить його особистий підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, а апеляційну скаргу, як це вбачається зі штемпеля на конверті Укрпошти, подав 10 квітня 2020 року, 10-ти денний строк на апеляційне оскарження згідно з ст. 294 КУпАП пропущеним не був.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 280, 256 КУпАП одним із завдань провадження у справах про адміністративне правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи. Необхідно також встановити, чи вчинено правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, а також інші обставини, які мають значення для справи. Наявним у матеріалах справи доказам суд повинен дати належну оцінку.

Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення та з оскаржуваної постанови, судом першої інстанції під час розгляду протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 дані вимоги закону не дотримані.

Так, статтею 35 Закону України Про Національну поліцію передбачено вичерпний перелік підстав, за яких поліцейський може зупиняти транспортні засоби. Даний перелік, зокрема, передбачає :1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху; 2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу; 3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення; 4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку; 5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути; 6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод; 7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху; 8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху; 9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв; 10) якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту.

Згідно з рапортом поліцейського роти №2 батальйону УПП в Тернопільській області ДПП Баглая Л. Л., ним в складі екіпажу з поліцейським ОСОБА_2 було зупинено автомобіль Opel Astra д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , який рухався о 00-20 год. по пр. Злуки, 2Б м. Тернополя, оскільки останній порушив п. 19.2 ПДР України, а саме: не перемкнув дальнє світло на ближнє не менш, як за 250 метрів до зустрічного транспортного засобу.

Відповідно до п.19.2 Правил дорожнього руху України дальнє світло слід перемикати на ближнє не менш як за 250 м до зустрічного транспортного засобу, а також тоді, коли воно може засліпити інших водіїв, зокрема тих, що рухаються в попутному напрямку. Світло необхідно перемикати і на більшій відстані, якщо водій зустрічного транспортного засобу періодичним перемиканням світла фар покаже потребу в цьому.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обовязки і відповідальність субєктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, обєднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання.

Відповідно до статті 14 зазначеного Закону України «Про дорожній рух» учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобовязані, у тому числі, знати і неухильно дотримуватися вимог Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 1.1 зазначених Правил встановлено, що ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні грунтуватися на вимогах цих Правил.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію», у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

За змістом п.п. 1-2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський зобовязаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Крім того, згідно із п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, які полягають, зокрема, у порушенні правил дорожнього руху, відповідальність за які передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно з п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення, в т. ч. передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП, без складання відповідного протоколу.

Відповідно до положень п. 2 розділу III Інструкції, постанова у справі про адміністративне правопорушення, передбачене, зокрема, ч. 2 ст. 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Положеннями ч. 2 ст. 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати, у тому числі, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення, зобовязана: встановити склад правопорушення, яким згідно статті 9 КУпАП є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і, за яку законом передбачено адміністративну відповідальність; дослідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції України).

Відповідно до ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Як передбачено ч. 2 ст. 251 КУпАП обовязок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Дослідивши наявні докази, суд вважає, що відсутні будь-які належні та допустимі докази вчинення ОСОБА_1 п. 19.2 Правил дорожнього руху України.

При цьому останній за відсутності постанови про притягнення його до відповідальності за вказане правопорушення, вину за вчинення якого він не визнавав і не визнає, про що зазначалось вище, був позбавлений можливості її оскарження у встановленому законом порядку.

Даний факт, а саме порушення вимог п. 19.2 ПДР, зафіксований лише у рапорті поліцейського ОСОБА_3 від 04.03.19, який згідно Постанови Верховного Суду від 20.05.20 у справі №524/5741/16-а не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адмінправопорушень.

Інших будь-яких даних, які б свідчили про необхідність зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 із зазначених вище підстав, в матеріалах справи немає.

Долученими до матеріалів справи даними відеозапису правопорушення, передбачене п. 19.2 Правил дорожнього руху, також не зафіксоване.

Відповідно, оскільки ОСОБА_1 був зупинений поліцейськими без належних на те підстав, всупереч вимогам ст. 35 Закону України Про Національну поліцію, тому і протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №260981 від 04 березня 2020 року, складений поліцейським ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 , є недопустимим доказом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про протиправність визнання ОСОБА_1 винним у порушенні п. 19.2 ПДР, і, як наслідок, у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, у зв`язку із відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, зазначених в оскаржуваному рішенні місцевого суду від 18 березня 2020 р., оскільки правомірність прийняття оскаржуваного рішення не доведена.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 суд першої інстанції не дотримався вимог ст. ст. 245, 252, 280, 283 КУпАП про всебічне, повне та об`єктивне дослідження обставин вчиненого адміністративного правопорушення, у звязку з чим постанова Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2020 року підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 - закриттю у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП України, суддя

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2020 р., якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день винесення постанови становить 10 200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, - скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постанова Апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя