Рівненський апеляційний суд
___________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2020 року м. Рівне

Суддя Рівненського апеляційного суду Сачук В.І., з участю представника ОСОБА_1 - адвоката Аврамишина С.В. розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Сарненського районного судуРівненської області від 10 грудня 2019 року, -

встановив:

Постановою Сарненського районного судуРівненської області від 10 грудня 2019 року ОСОБА_3 визнанно винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП та накладено адміністративне стягнення вигляді штрафу в розмірі 17000,00 грн. з конфіскацією 13889,63 л. скрапленого газу та обладнання як знаряддя вчинення правопорушення.

Не погоджуючись з постановою суду власник конфіскованого майна - ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі просить постанову Сарненського районного судуРівненської області від 10 грудня 2019 року скасувати в частині конфіскації вилученого майна.

Свої вимоги мотивує тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які свідчать про належність конфіскованого майна ОСОБА_3 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Аврамишина С.В., перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 294 КУпАП передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 будучи фізичною особою підприємцем, здійснював проводження господарської діяльність без одержання ліцензії на проводження певного виду діяльності, а саме: реалізацію пального (скраплений газ) без одержання ліцензії на право роздрібної торгівлі пального, чим порушено вимоги ст. 15 ЗУ Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального №481 від 19.12.1995 (із змінами, внесеними згідно із законом №2628 - VII від 23.11.2018).

Своїми діями ОСОБА_3 , вчинив правопорушення, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.164 КУпАП.

Постановою Сарненського районного судуРівненської області від 10 грудня 2019 року ОСОБА_3 визнанно винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП та накладено адміністративне стягнення вигляді штрафу в розмірі 17000,00 грн. з конфіскацією 13889,63 л. скрапленого газу та обладнання як знаряддя вчинення правопорушення.

Обладнання (ємності/посудини), за допомогою якого особою, котру було притягнуто до адміністративної відповідальності в цій справі, здійснено реалізацію пального (скрапленого газу), їй не належить, і є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, договором позички, та паспортами на ці ємності, які наявні в матеріалах справи.

За змістом вищенаведених документів ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_1 лише адмінприміщення, розташоване у АДРЕСА_1 , натомість ємності (посудини), які знаходились за цією адресою і використовувались ОСОБА_3 для провадження господарської діяльності, власник майна надав ОСОБА_3 у користування, без подальшого їх відчуження, з чого вбачається, що такі посудини і на даний час є його ( ОСОБА_1 ) приватною власністю.

Обладнання, яке було конфісковане, належить на праві власності ОСОБА_1 , що підтверджується договором договором позики від 25 липня 2017 року

З матеріалів справи і складеного адмінпротоколу слідує, що вчинене ОСОБА_3 адміністративне правопорушення, поряд із посяганням на охоронювані КУпАП суспільні відносини, призвело до конфіскації судом належного ОСОБА_1 майна, у зв`язку з використанням останнього ОСОБА_3 під час вчинення поставленого йому у вину протиправного діяння, що, в свою чергу, зумовило невиконання очікувань ОСОБА_1 щодо поверненню належного йому майна після закінчення строку користування ОСОБА_3 таким майном у відповідності до укладеного договору та через що суттєво зменшився обсяг існуючого майна потерпілого.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства («Stretch - United Kingdom» № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини»). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Von Maltzan and Others v. Germany» № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

Крім того, практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у пункті 61 Рішення «Брумареску проти Румунії» Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права («Brumarescu v. Romania» № 28342/95). Крім цього, у пункті 109 справи «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку («Judgment in the Case of Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova» № 45701/99).

Таким чином, з урахуванням факту заподіяння шкоди майну ОСОБА_1 (ємностям, що були передані ним у користування) та його майновим правам (вилучення ємностей у зв`язку з їх використанням у протиправній діяльності) останній фактично позбавлений як майна, так і майнових прав на його повернення, тобто за змістом ст. 269 КУпАП ОСОБА_1 є потерпілим від даного адміністративного правопорушення.

Крім того, Оскаржуване рішення у вказаній частині є незаконним ще й тому, що за змістом ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Порядок конфіскації предметів як виду адміністративного стягнення визначений положеннями ст. 29 КУпАП.

Частиною першою цієї статті передбачено, що конфіскація предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об`єктом адміністративного правопорушення, полягає в примусовій безоплатній передачі цього предмета у власність держави за рішенням суду. Конфісковано може бути лише предмет, який є у приватній власності порушника, якщо інше не передбачено законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 7 КУпАП, застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Тобто положення ст. 29 КУпАП місять імперативну вказівку на правовий режим майна, що підлягає конфіскації, а відтак здійснення за фактом вчинення адміністративного правопорушення конфіскації предмета, що не є приватною власністю порушника, а лише перебуває у його строковому користуванні, суперечить вимогам ст. 29 КУпАП та порушує принцип забезпечення законності при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення, передбачений ст. 7 КУпАП.

При цьому, слід врахувати правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), де Суд зазначив, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о. проти Чеської Республіки», №26449/95, п. 54, від 09.11.1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП], №33202/96). На думку Суду, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Як також наголосив Європейський суд з прав людини в рішенні від 26.06.2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви №68385/10 та №71378/10), перша і найбільш важлива вимога ст. 1 Першого Протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним і переслідувати законну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто «справедливого співвідношення» між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини. Такий баланс не досягнутий, якщо особа чи особи у справі мали нести індивідуальні або додаткові обов`язки (див., серед багатьох інших органів влади, «Колишній король Греції та інші проти Греції» [GC], заяви №25701/94, §§ 79 і 82, ЄСПЛ 2000-XII).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування постанови Сарненського районного судуРівненської області від 10 грудня 2019 року відносно ОСОБА_3 - в частині конфіскації 13889,63 л. скрапленого газу та обладнання, а саме посудин, що працюють під тиском (ємності для зберігання зрідженого вуглеводневого газу).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 22, 294 КУпАП, -

постановив:

Поновити представнику ОСОБА_1 - адвоката Аврамишина С.В. строк на апеляційне оскарження постанови Сарненського районного судуРівненської області від 10 грудня 2019 року.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Аврамишина С.В. - задовольнити.

Постанову Сарненського районного судуРівненської області від 10 грудня 2019 року відносно ОСОБА_3 - в частині конфіскації 13889,63 л. скрапленого газу та обладнання, а саме посудин, що працюють під тиском (ємності для зберігання зрідженого вуглеводневого газу) - скасувати.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Рівненського

апеляційного суду Сачук В.І.