Спарва№ 308/3037/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2020 м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Бенца К.К., з участю особи відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 , розглянувши адміністративні матеріали інспектора взводу № 1 роти № 4 батальйону УПП в Закарпатській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , директора ТЦ ПрАТ Нова Лінія,

За ст. 44-3 КУпАП, -

ВСТАНОВИВ:

20.03.2020 року відносно ОСОБА_1 інспектором взводу № 1 роти № 4 батальйону УПП в Закарпатській області складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 44-3 КУпАП , Серії ГП № 129045.

Підставою для запровадження справи стало те, що 20.03.2020 року близько 19:30 год. в м. Ужгороді по вул. Баб`яка, 48, ОСОБА_1 , будучи посадовою особою ТЦ «ПрАТ Нова Лінія» не припинив роботу закладу та здійснював прийом відвідувачів, чим порушив вимоги підпункту 3 пункту 2 постанови КМУ від 11.03.2020 № 211.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за статтею 44-3 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 заперечив наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, надавши суду письмові заперечення відповідно до яких зазначає, що у протоколі в графі місце роботи невірно зазначено місце його роботи. Відповідно до діючого законодавства не існує організаційно-правової форми юридичної особи «ТЦ», або «Торгівельний центр». Проте, в протоколі зазначено саме ТЦ як організаційно-правову форму товариства в якому він працюю. ОСОБА_1 вказав на те, що він є директором торгівельного центру Приватного акціонерного товариства «НОВА ЛІНІЯ» (скорочена назва ПрАТ «НОВА ЛІНІЯ»), не є посадовою особою, яка відповідно до покладених на неї службових обов`язків мав право приймати рішення щодо припинення роботи закладу та здійснював прийом відвідувачів в Торгівельному центрі ПрАТ «НОВА ЛІНІЯ», директором якого він є. Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Товариство з обмеженою відповідальність «Епіцентр К» є окремою юридичною особою () як і ПрАТ «НОВА ЛІНІЯ» (). Крім цього, пояснення громадянина ОСОБА_2 від 20.03.2020 р., що долучені до протоколу не містять жодних ідентифікуючих даних щодо чеків на суми 2310 грн. та 1621 грн., а тому підтвердити дійсність купівлі, зазначеної в поясненнях не можливо. Таким чином, вважає, що протокол про адміністративне правопорушення Серія ГП № 1290045 складено невірно, з неточностями та порушенням Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 р. № 1376, а саме: не вірно визначено юридичну особу де працює ОСОБА_1 ; не з`ясовано чи може ОСОБА_1 приймати рішення щодо припинення роботи закладу та здійснював прийом відвідувачів в Торгівельному центрі ПрАТ «НОВА ЛІНІЯ». Просить суд провадження у справі № 308/3037/20 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП - у зв`язку з відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення та доведеної належними, допустимими та достовірними доказами самої події адміністративного правопорушення.

Наголосив на тому, що ТЦ ПрАТ «НОВА ЛІНІЯ», не має статусу окремої юридичної особи, або ж філії чи представництва, а має статус невідокремленого структурного підрозділу в системі компанії ПрАТ «НОВА ЛІНІЯ», і він діє в межах повноважень на підставі довіреності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд приходить до наступного висновку.

У відповідності до положення ст. 9 КУпАП - адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна(умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За положеннями ч.2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого до держання законності.

Згідно норми 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП при розгляді справи суд зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності (ст.7 КУпАП).

У відповідності до вимог ч.1 ст.9 КУпАПадміністративне правопорушення (проступок) - це протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свобод громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст.245 КУпАП).

При розгляді справи про адміністративне правопорушення суд зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст.280 КУпАП).

Так, єдиною підставою адміністративної відповідальності є наявність складу адміністративного правопорушення, як в нормативному так і у фактичному аспекті.

Кваліфікація того чи іншого правопорушення здійснюється шляхом встановлення його складу. Склад правопорушення - це сукупність передбачених законом ознак, які характеризують дане діяння як адміністративне правопорушення і відрізняють його від інших правопорушень. Іншими словами, склад правопорушення - це встановлена правом сукупність ознак, при наявності яких анти-суспільне діяння вважається адміністративним правопорушенням.

Склад адміністративного правопорушення включає: об`єкт, об`єктивну сторону, суб`єкт, суб`єктивну сторону.

Диспозиція ст.44-3 КУпАП передбачає відповідальність за дії, які полягають у порушенні правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Окремо слід зазначити, що норма ст.44-3 КУпАП, є бланкетною, а тому серед ознак суті такого адміністративного правопорушення обов`язково повинно бути посилання на конкретну норму нормативно-правового акту, яким встановлюється відповідні правила та якої не дотрималася особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, порушивши тим самим законодавчі приписи. Обов`язково повинно бути зазначено діяла особа як посадова особа чи як фізична, оскільки за даним критерієм визначається розмір адміністративного стягнення.

З урахуванням положень ч.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також з огляду на практику Європейського суду з прав людини у справах «Малофеєва проти Росії» , рішення від 30 травня 2013 року ( заява № 36673/04) у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист.

У відповідності до ч.2 ст.251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 КУпАП.

Суд наголошує, що не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначене узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,- суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Гурепка проти України» (п. 50-55 Рішення від 06.09.2005) суд не має сумніву, що в силу суворості санкції справа про адміністративне правопорушення за суттю є кримінальною, а адміністративне покарання фактично носить кримінальний характер з усіма гарантіями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, що дає підстави для застосування практики Європейського суду з прав людини з кримінальних справ у справах про адміністративні правопорушення залежно від суворості санкції статті Закону.

Європейський суд з прав людини притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Крім того, у справі «Paul and Audrey Edwards v. the United Kingdom» (№ 46477/99), суд зазначив, що компетентні органи завжди повинні докладати серйозних зусиль для з`ясування обставин справи і не повинні керуватись необдуманими або необґрунтованими висновками для розслідування, або в якості підстав для прийняття рішень.

У відповідності до роз`яснень, які містяться в ч. 2 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»,- визнання особи винуватою, може мати місце лише за умови доведеності її вини. Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Що стосується звинувачень Гуйо у порушенні вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 щодо заборони торгівлі в господарському магазині, то суд вважає їх безпідставними з огляду на таке.

На підставі Постанови КабінетуМіністрів Українивід 11.03.2020року №211«Про запобіганняпоширенню натериторії Українигострої респіраторноїхвороби COVID-19,спричиненої коронавірусомSARS-CoV-2»на території України з 12 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року встановлено карантин, який передбачає певні обмеження.

Зокрема, відповідно до пп. 3 п. 2цієї постанови (зі змінами від 16.03.2020 року) забороняється з 00 год. 01 хв. 17.03.2020 року до 03.04.2020 року роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення, крім роздрібної торгівлі продуктами харчування, пальним, засобами гігієни, лікарськими засобами та виробами медичного призначення, засобами зв`язку, провадження банківської та страхової діяльності, а також торговельної діяльності і діяльності з надання послуг з громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту.

Крім цього, Відповідно до ст.1 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" карантин - це адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

Відповідно до положень ст.29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації. У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та Інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

Підпунктом 3 пункту 2 вказаної Постанови КМУ №211 від 11.03.2020 р. заборонено з 00 год. 01 хв. 17 березня 2020 року до 3 квітня 2020 року роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення, крім роздрібної торгівлі продуктами харчування, пальним, засобами гігієни, лікарськими засобами та виробами медичного призначення, засобами зв`язку, провадження банківської та страхової діяльності, а також торговельної діяльності і діяльності з надання послуг з громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту.

Таким чином, з Постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року, чітко вбачається, що відповідні заборони адресовані саме суб`єктам господарювання, а саме: суб`єктів господарювання,яка передбачає приймання відвідувачів,зокрема закладів громадського харчування(ресторанів,кафе тощо),торговельно-розважальних центрів,інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів,закладів культури,торговельного іпобутового обслуговування населення,крім: торгівлі продуктами харчування, пальним, деталями та приладдям для транспортних засобів та сільськогосподарської техніки, засобами гігієни, лікарськими засобами та виробами медичного призначення, технічними та іншими засобами реабілітації, ветеринарними препаратами, кормами, пестицидами та агрохімікатами, насінням і садивним матеріалом, добовим молодняком свійської птиці, засобами зв`язку та телекомунікацій, в тому числі мобільними телефонами, смартфонами, планшетами, ноутбуками та іншими товарами, що відтворюють та передають інформацію, в спеціалізованих магазинах, які обов`язково повинні мати прямі контракти з операторами зв`язку, за умови забезпечення персоналу (зокрема захист обличчя та очей) та відвідувачів засобами індивідуального захисту, зокрема респіраторами або захисними масками, у тому числі виготовленими самостійно, перебування в приміщенні не більше одного відвідувача на 10 кв. метрів торговельної площі, а також дотримання інших санітарних та протиепідемічних заходів.

В свою чергу, відповідно до ч.2 ст.55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання є:

1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;

2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Європейський суд з прав людини у п.62 Рішення від 11.04.2013 р., яке набуло статусу остаточного, у справі «Вєренцов проти України» вкотре наголосив, що гарантія, встановлена у статті 7 Конвенції, що є істотним елементом верховенства права, посідає визначне місце у системі захисту за Конвенцією. Це твердження підкреслюється тим, що вона не допускає жодних винятків, навіть за статтею 15 Конвенції під час війни або іншої суспільної небезпеки. Ця гарантія має тлумачитися та застосовуватися, як це випливає з її предмету та цілі, у такий спосіб, щоб забезпечувати ефективний захист від свавільного переслідування, засудження та покарання (рішення у справах «С.В. проти Сполученого Королівства» (S.W. v. the United Kingdom), від 22 листопада 1995 року, п.34, Series А № 335-В, та « ОСОБА_3 . проти Сполученого Королівства» (C.R. v. the United Kingdom), від 22 листопада 1995 року, п.33, Series А №*335-С).

При цьому Суд завжди розумів термін «закон» у його «сутнісному» значенні, а не у «формальному». Таким чином, він включав до меж цього поняття як акти нижчого ніж закони рівня, так неписане право (див., зокрема, mutatis mutandis рішення від 18 червня 1971 року у справі «Де Вільде, Оомс та Версип проти Бельгії» (De Wilde, Ooms and Versyp v. Belgium), n.93, Series A № 12). У підсумку, «закон» - це чинне положення, розтлумачене компетентними судами (див. рішення у справі «Лейла Сахін проти Туреччини» (Leyla Sahin v. Turkey) [ВП], заява № 44774/98. п.88. ECHR 2005-Х1) (п. 1. Рішення у справі «Вєренцов проти України»)

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

В той же час, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (n.146) ЄСПЛ встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб. виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Також відповідно до положень Рішення ЄСПЛ від 20.09.2016 у справі «Карелін проти Росії» збір судом доказів на підтвердження винуватості особи за відсутністю сторони обвинувачення у справах про адміністративне правопорушення свідчить про порушення права особи на неупереджений судовий розгляд.

У відповідності до п.4.1 Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 р. № 23- рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

ОСОБА_1 як найманий працівник - директор одного із торгівельних центрів ПрАТ «НОВА ЛІНІЯ» (який розташовано за адресою м. Ужгород, вул. Баб`яка, 48), який не має статусу окремої юридичної особи, або ж філії чи представництва, а має статус невідокремленого структурного підрозділу в системі компанії ПрАТ «НОВА ЛІНІЯ», і тому не може відповідати за адміністративне правопорушення, оскільки в розумінні ст. 44-3 КУпАП, ОСОБА_1 не є тією посадовою особою, яка відповідно до покладених на нього службових обов`язків відповідно до Статуту товариства, посадової інструкції, довіреності, уповноважена приймати рішення, зокрема, про обмеження графіку роботи, обмеження роботи конкретних відділів або закриття, забезпечувати продаж конкретних видів товарів торгівельного центру ПрАТ «НОВА ЛІНІЯ», директором якого він є.

Відповідно до ст. 14 КУпАП посадові особи підлягають адміністративній відповідальності за адміністративні правопорушення, зв`язані з недодержанням установлених правил у сфері охорони порядку управління, державного і громадського порядку, природи, здоров`я населення та інших правил, забезпечення виконання яких входить до їх службових обов`язків.

Отже ОСОБА_1 , як директор ТЦ ПрАТ «НОВА ЛІНІЯ» виконує обов`язки, як найманий працівник, відповідно до довіреності Генерального директора Ковтун П.О. від 12.11.2019 року. Він не є фізичною особою підприємцем, ні посадовою особою ПрАТ «НОВА ЛІНІЯ», до його службових обов`язків не входить питання приймання відвідувачів та здійснення роздрібної торгівлі від імені Товариства, він не наділений будь-якими адміністративно-розпорядчими функціями й повноваженнями в межах Торгового центра.

Адміністративні матеріали у відношенні ОСОБА_1 не містять відомостей та належних доказів того що останній є суб`єктом господарювання, роботу якого заборонено відповідно до вищевказаних положень постанови КМУ від 11 березня 2020 року № 211.

Таким чином, суд прийшов до переконання, що оскільки ОСОБА_1 є лише найманим працівником директор ТЦ ПрАТ «НОВА ЛІНІЯ», який не має статус окремих юридичних осіб, або ж філій чи представництв, а має статус невідокремленого структурного підрозділу в системі компанії ПрАТ «НОВА ЛІНІЯ», то він не є суб`єктом правопорушення, передбаченогост.44-3 КУпАП, так як не уповноважений припинити роботу магазину і ці обов`язки на нього не покладені.

Саме до викладеного вище, зводиться правова позиція викладена у постановах Саксаганського районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області від 31.03.2020 по справі № 214/2291/20, Саксаганського районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області від 13.04.2020 по справі № 214/2291/20, Зарічного районного суду міста Суми від 16 квітня 2020 року по справі № 591/2004/20, Соснівського районного суду міста Черкаси від 16 квітня по справі № 712/2640/20, Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2020 по справі № 357/3394/20.

Крім цього, на звернення ПрАТ «Нова Лінія» від 11.03.2020 року у якому компанія просила надати роз`яснення щодо застосування підпункту 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року «не розповсюджуються на об`єкти торгового і побутового обслуговування населення, які здійснюють торгівлю засобами гігієни, виробами медичного призначення та засобами зв`язку», Кабінет Міністрів України інформував ПрАТ « Нова Лінія» від 19.03.2020 року , що норми цього підпункту не розповсюджуються на об`єкти торгового і побутового обслуговування населення, які здійснюють торгівлю засобами гігієни, виробами медичного призначення, засобами зв`язку. З цього приводу звернено увагу на необхідність проведення дезінфекційних заходів, забезпечення проведення посиленого моніторингу та контролю за виконання санітарно епідемічних заходів, а також проведення температурного скриннінгу.

Як на докази вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 44-3 КУпАП, до матеріалів справи додано письмові пояснення гр. ОСОБА_2 , від 20.03.2020 року, відповідно до яких 20.03.2020 р. в м. Ужгороді по вул. Бабяка, 48, в гіпермаркету «Епіцентр» він здійснив покупку автошин та пінопласту чеком по 2310 грн. та 1621 грн.

Однак, в матеріалах даної справи відсутні жодні належні та допустимі докази на підтвердження факту придбання вказаних речей , зокрема відсутні чеки на придбання товарів, що унеможливлює підтвердити дійсність купівлі автошин та пінопласту 20.03.2020 р. у ТЦ ПрАТ « Нова Лінія» .

У відповідності до ч.2 ст.251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 КУпАП.

Суд наголошує, що не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначене узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Виходячи з вищезазначеного, суддя вважає, що обставини, які викладені у протоколі про адміністративне правопорушення серії ГП № 129045 від 20.03.2020 не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, які б свідчили про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченогост. 44-3 КУпАП, оскільки останній є лише найманим працівником, а не безпосереднім суб`єктом, що здійснював згадану в протоколі діяльність, тому в розумінні ст.44-3 КУпАП не є суб`єктом вказаного правопорушення.

Відповідно до ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема, у разі відсутності події адміністративного правопорушення.

Виходячи із вищезазначеного, ґрунтуючись на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суддя прийшов до висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 44-3 КУпАП, в зв`язку з чим вважаю за можливе до цих правовідносин застосувати статтю 247 КУпАП та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Керуючись ст. ст. 7, 9, 245, 252, 268, 280, 283-285, 287-289, 291, п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, ст. 62 Конституції України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ст. 44-3 КпАП України закрити за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Постанова у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Закарпатського Апеляційного суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца