ПОСТАНОВА

18.06.2020 Справа №607/10076/20

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Сташків Н.М., розглянувши матеріали, які надійшли від Тернопільського районного ВП Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, місце проживання: АДРЕСА_1 , працює інспектором з охорони праці та пожежної безпеки у ТОВ «Аплісенс»,

за ч. 1 ст. 173-2, ч. 1 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

з участю: особи, яка притягується до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , потерпілої ОСОБА_2

В С Т А Н О В И Л А :

Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР18 №298665 від 17 червня 2020 року, громадянин ОСОБА_1 10 червня 2020 року близько 21 години 30 хвилин за місцем спільного проживання по АДРЕСА_1 вчинив насильство в сім`ї психологічного і морального характеру відносно своєї дружини ОСОБА_2 , в ході якого висловлювався нецензурними та образливими словами, чим принижував її гідність.

Крім того, як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР18 №298666 від 17 червня 2020 року, громадянин ОСОБА_1 10 червня 2020 року близько 21 години 30 хвилин, в присутності неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчинив насильство в сім`ї відносно дружини ОСОБА_2 за місцем спільного проживання, своєю поведінкою та діями показував негативний приклад для виховання, чим порушив вимоги ст. 184 КУпАП щодо неналежного виховання дітей.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , пояснивши, що повністю розуміє зміст роз`яснених йому прав, передбачених ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, винним себе у вчиненому адміністративному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, визнав, пояснив, що дійсно вчинив із дружиною сімейний скандал, внаслідок якого могла бути заподіяна шкода її психічному здоров`ю. У вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, винним себе не визнав, вказав, що неповнолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не були свідками вчиненого ним домашнього насильства відносно ОСОБА_2 .

Потерпіла ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що 10 червня 2020 року близько 21 год. 30 хв. її чоловік ОСОБА_1 дійсно вчинив відносно неї домашнє насильство, однак неповнолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не були свідками його вчинення.

Крім визнання вини самим ОСОБА_1 , його винуватість у вчиненому правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 173-2 КУпАП повністю доведена матеріалами справи, а саме:

-даними, які містяться у протоколі про адміністративне правопорушення серії АПР18 №298665 від 17 червня 2020 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 10 червня 2020 року близько 21 години 30 хвилин за місце спільного проживання по АДРЕСА_1 , вчинив насильство в сім`ї психологічного і морального характеру відносно своєї дружини ОСОБА_2 , в ході якого висловлювався нецензурними та образливими словами, чим принижував її гідність;

-протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 11 червня 2020 року;

-письмовими поясненнями ОСОБА_2 від 10 червня 2020 року;

-письмовими поясненнями ОСОБА_1 від 17 червня 2020 року.

За таких обставин, вважаю доведеним те, що 10 червня 2020 року близько 21 години 30 хвилин за місцем спільного проживання по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство психологічного і морального характеру відносно своєї дружини ОСОБА_2 , в ході якого висловлювався нецензурними та образливими словами, чим принижував її гідність, а тому в діях ОСОБА_1 наявні ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, тобто - вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Щодо адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, яке ставиться у вину ОСОБА_1 слід зазначити наступне.

Частина 1 статті 184 КУпАП передбачає відповідальність за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.

Так, законом України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Обов`язки батьків передбачені ст. 150 Сімейного кодексу України, згідно з якою батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007р. № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Проте, в протоколі про адміністративне правопорушення серії АПР18 №298666 від 17 червня 2020 року, всупереч ст. 256 КУпАП, не викладено суть адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 184 КУпАП, зокрема не вказано, які дії ОСОБА_1 свідчать саме про ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітньої дитини.

Зазначення в протоколі обставин про те, що ОСОБА_1 10 червня 2020 року близько 21 години 30 хвилин, в присутності неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчинив насильство в сім`ї відносно дружини ОСОБА_2 за місцем спільного проживання, своєю поведінкою та діями показував негативний приклад для виховання, чим порушив вимоги ст. 184 КУпАП щодо неналежного виховання дітей, свідчить про вчинення насильства в сім`ї.

Так, стаття 10 Закону України «Про охорону дитинства» захищає право дітей на захист від усіх форм насильства.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина) - це дитина, яка стала свідком (очевидцем) такого насильства. Отже, вчинення домашнього насильства в присутності дітей охоплюється складом правопорушення, яке передбачає відповідальність за насильство в сім`ї, та само по собі не є достатнім доказом ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей та не потребує такої додаткової кваліфікації.

Крім того, за вчинення вказаних дій щодо ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 №298665 від 17 червня 2020 року, згідно з яким ОСОБА_1 10 червня 2020 року близько 21 години 30 хвилин за місцем спільного проживання по АДРЕСА_1 вчинив насильство в сім`ї психологічного і морального характеру відносно своєї дружини ОСОБА_2 , в ході якого висловлювався нецензурними та образливими словами, чим принижував її гідність. Ці дії ОСОБА_1 згідно з вказаним протоколом кваліфіковано за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Однак, за одні й ті ж самі дії, зокрема за те, що ОСОБА_1 10 червня 2020 року близько 21 години 30 хвилин за місцем спільного проживання по АДРЕСА_1 , вчинив насильство в сім`ї відносно своєї дружини ОСОБА_2 , в ході якого висловлювався нецензурними та образливими словами, чим принижував її гідність - щодо ОСОБА_1 складено два окремі протоколи про адміністративне правопорушення - протокол серії АПР18 №298665 від 17 червня 2020 року за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та протокол серії АПР18 №298666 від 17 червня 2020 року за ч. 1 ст. 184 КУпАП.

При цьому, будь-яких доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, крім протоколу серії АПР18 №298666 від 17 червня 2020 року, матеріали справи не містять, інші належні та достатні докази, які б підтверджували обставини, викладені у протоколі, в матеріалах справи відсутні.

Крім цього, з пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які надані ними у судовому засіданні, вбачається, що неповнолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не були свідками вчиненого ОСОБА_1 домашнього насильства відносно ОСОБА_2 .

У справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v.Russia», рішення від 30.05.2013, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v.Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення, без наявних інших доказів, які б підтверджували обставини, викладені у ньому, не є беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом", оскільки не випливає зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Таким чином, з огляду на вказане сам по собі протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 №298666 від 17 червня 2020 року не є доказом вини ОСОБА_1 у вчинені правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП.

Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

За вказаних обставин судом установлено, що докази вини ОСОБА_1 в ухиленні ним від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей, не є переконливими і достатніми та не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, судом не встановлено жодного прямого доказу, на підставі якого суд міг би беззаперечно встановити, що ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 184 КУпАП.

З цих підстав суд приходить до переконання про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Разом з тим, встановлено, що ОСОБА_1 10 червня 2020 року вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а тому його слід притягнути до адміністративної відповідальності за зазначеною статтею та накласти на нього адміністративне стягнення в межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

При накладенні адміністративного стягнення, беручи до уваги характер вчиненого правопорушення, обставини справи, особу порушника, ступінь вини, відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність за вчинене правопорушення, вважаю, що відповідним і достатнім у даному випадку є накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в дохід держави.

Також, враховуючи вимоги ст. 40-1 КУпАП, вважаю за необхідне стягнути зі ОСОБА_1 судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 40-1, 173-2, 184, 247, 280, 283, 284 КУпАП, суддя

П О С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, і накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) гривень.

Стягнути зі ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок.

Закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Строк пред`явлення постанови до виконання - 3 (три) місяці з дня її винесення.

Головуючий суддяН. М. Сташків