ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2020 Справа №607/15485/20

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Дуда О.О., розглянувши матеріали адміністративної справи, які надійшли від Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українки, громадянки України, працюючої на посаді завідувача ТДНЗ №25, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1

за ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ№18 №401723 від 08 вересня 2020 року, 08.09.2020 року о 10 год. 00 хв. завідувач закладу освіти ТДНЗ №25, ТМР ОСОБА_1 , що за адресою м.Тернопіль вул. Горбачевського,5, не вжила відповідних заходів щодо неуможливлення відвідування закладів освіти здобувачами освіти, чим порушила вимоги п.п.2 п.15 постанови КМ України №641 від 22 липня 2020 року із змінами та доповненнями в період дії на території міста Тернополя червоної зони згідно по протоколу №28 позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 03.09.2020 року, відповідальність за що передбачена ст. ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Захисник ОСОБА_1 Василишин К.В. вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, згідно наданих письмових заперечень, заперечив.

У наведених запереченнях вказує, що протокол про адміністративне правопорушення складений всупереч положенням Конституції України, а також із порушенням норм чинного законодавства, через що відсутні підстави для притягнення вказаної у ньому особи до адміністративної відповідальності з огляду на наступне.

Відповідно до статті 53 Конституції України право на освіту гарантовано кожному. Визнання права кожної людини на освіту відповідає, зокрема, Загальній декларації прав людини, Міжнародному пакту про економічні, соціальні та культурні права.

Тож конституційне забезпечення невід`ємного права на освіту, свободу пересування, свободу світогляду кожної людини, як і всіх інших прав і свобод в Україні, встановлюються самою Конституцією України, а не законами чи іншими нормативними актами. Відповідно до положення частини першої статті 64 Конституції України «конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

28 серпня 2020 року Конституційний суд України у своєму рішенні по справі № 1-14/2020(230/20) зазначив, що згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Суд наголосив, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.

Отже, обмеження доступу конституційного права громадян на освіту може встановлюватись виключно законом - актом, ухваленим Верховною радою України, а не постановою Кабінету міністрів України та постановою головного державного санітарного лікаря України.

Згідно ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії, що зокрема підтверджується правовою позицією, висловлена Конституційним Судом України у рішеннях від 19 квітня 2001 року №4-рп/200і та від 25 червня 2008 року №і2-рп/2008, відповідно до яких норми Конституції України, є нормами прямої дії та застосовуються безпосередньо незалежно від того, чи прийнято на їх розвиток відповідні закони або інші нормативно-правові акти.

Стаття 19 Конституції України говорить, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 60 Основного закону ніхто не зобов`язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази. Статтею 8 Закону України «Про національну поліцію» Поліцейському заборонено виконувати злочинні чи явно незаконні розпорядження та накази.

Всупереч наведеному, працівником правоохоронних органів в даному протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що особою яка притягається до адміністративної відповідальності не вчинено відповідних заходів, щодо неуможливлення відвідування закладів освіти здобувачами освіти.

При цьому інспектором не враховано, що в чинному законодавстві відсутній правовий механізм, який регламентував би порядок вжиття керівниками закладів освіти певних заходів, щодо не уможливлення відвідування закладів освіти її здобувачами.

Пунктом 15 постанови Кабміну від 22 липня 2020 року №641 визначено, що на території регіону (адміністративно-територіальної одиниці), на якій установлено червоний рівень епідемічної небезпеки, додатково до протиепідемічних обмежень, передбачених для зеленого, жовтого та помаранчевого рівня епідемічної небезпеки, забороняється відвідування закладів освіти здобувачами освіти.

Вказана норма не містить вимоги, яка забороняє роботу освітніх закладів та не покладає на їх керівників обов`язку стосовно вжиття заходів які би унеможливили відвідування здобувачами освіти, через що вказана у протоколі особа не може виступати суб`єктом правопорушення.

На сьогоднішній день немає жодного Закону, який би обмежував громадян України в правах чи свободах визначених Конституцією України. Постанова Кабінету Міністрів України від 22.07.2020р. №641 є підзаконним нормативним актом, яка повинна прийматися на виконання Конституції України та в межах визначених законом, через що підстави для притягнення до адміністративної відповідальності передбаченою ст. 44-3 КУпАП особи вказаної у даному протоколі відсутні.

Окрім цього, згідно ст. 2 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікому не може бути відмовлено у праві на освіту. Держава при виконанні будь-яких функцій, узятих нею на себе в галузі освіти і навчання, поважає право батьків забезпечувати таку освіту і навчання відповідно до їхніх релігійних і світоглядних переконань.

Згідно ст. 15 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом.

Будь-яка Висока Договірна Сторона, використовуючи це право на відступ від своїх зобов`язань, у повному обсязі інформує Генерального секретаря Ради Європи про вжиті нею заходи і причини їх вжиття. Вона також повинна повідомити Генерального секретаря Ради Європи про час, коли такі заходи перестали застосовуватися, а положення Конвенції знову застосовуються повною мірою.

В даному випадку нашою державою даної процедури відступу не дотримано, останній відступ в Україні був вчинений Постановою Верховної Ради № 4б2-УІІІ від 21 травня 2015 року «Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод".

На підставі вищенаведеного просить суд закрити справу щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, на підставі ст. 247 КУпАП. у зв`язку відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до п.п. 2 п. 15 Постанови КМУ № 641 від 22 липня 2020 року (у її редакції, яка діяла станом на час складання протоколу про адміністративне правопорушення), на території регіону (адміністративно-територіальної одиниці), на якій установлено червоний рівень епідемічної небезпеки, додатково до протиепідемічних обмежень, передбачених для зеленого, жовтого та помаранчевого рівня епідемічної небезпеки, забороняються: 2) відвідування закладів освіти здобувачами освіти.

Згідно п.п.3.1, 3.2 Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28.08.2020 року по справі №1-14/2020(230/20), 3.1. Відповідно до положень розділу II „Права, свободи та обов`язки людини і громадянина Основного Закону України, зокрема: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (частини перша, друга статті 24); кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (частина перша статті 33); громадяни мають право збиратися мирно, без зброї і проводити збори, мітинги, походи і демонстрації, про проведення яких завчасно сповіщаються органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування; обмеження щодо реалізації цього права може встановлюватися судом відповідно до закону (стаття 39); кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (частина перша статті 42); кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (частини перша, друга статті 43); громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (частина перша статті 46); кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (стаття 48); кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування (частина перша статті 49); кожен має право на освіту (частина перша статті 53); кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56). 3.2. Конституційний Суд України зазначає, що згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України. Конституційний Суд України наголошує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.

Вимогами ч.1 ст.9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна, необережна) дія чи бездіяльність, яку посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачена адміністративна відповідальність.

Відповідно до положень п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а тому покладення на суд обов`язків ініціювати збір доказів для доказування вини особи суперечить принципам об`єктивності та неупередженості суду при розгляді справи та є неприпустимим.

Згідно з ч.2 ст.251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Як вбачається із протоколу про адміністративне правопорушення, його складено відносно керівника закладу освіти, хоча п.п.2 п. 15 Постанови КМУ № 641 від 22 липня 2020 року (у її редакції, яка діяла станом на час складання протоколу про адміністративне правопорушення), встановлено обмеження відвідування закладів освіти здобувачами освіти, тому керівник закладу освіти у даному випадку не може виступати суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ст.44-3 КУпАП.

Крім цього, враховуючи обставини, встановлені у наведеному рішенні Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28.08.2020 року по справі №1-14/2020(230/20), а саме про те, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України, те, що таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні та про те, що встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України, суд приходить до переконання про відсутність підстав для притягнення особи, яка виконує функції, пов`язані із реалізацією конституційного права громадян України на освіту, за адміністративної відповідальності за ст.44-3 на підставі протоколу про адміністративне правопорушення, складеного із зазначенням про порушення цією особою вимог саме підзаконного акту, яким встановлено обмеження на час дії карантину.

За таких обставин, склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.44-3 КУпАП у діяннях ОСОБА_1 відсутній.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Виходячи з вищенаведеного, вважаю, що провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1 за ст.44-3 КУпАП закрити, в зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст. 9, 245, 251, 254, 256, 268, п. 1 ч. 1 ст.247, ст. ст.280, 283-285 КУпАП України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1 за ст.44-3 КУпАП закрити, в зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 32 цього Кодексу, а також постанов, прийнятих за результатами розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 185-3 цього Кодексу.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Суддя Дуда О.О.