ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2020 Справа №607/5955/20

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Сташків Надія Михайлівна, розглянувши матеріали, які надійшли від Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ), місце проживання: АДРЕСА_3 , не працює, одружений, на утриманні перебуває неповнолітня дитина,

За ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И Л А:

Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР18 №546790 від 23 березня 2020 року, 23 березня 2020 року о 21 год. 00 хв. було встановлено, що громадянину ОСОБА_1 10 березня 2020 року було винесено терміновий заборонний припис АА НОМЕР_1 із зобов`язанням залишити місце проживання та іншими заходами, однак він не повідомив про місце свого тимчасового перебування уповноважений підрозділ поліції за місцем учинення домашнього насильства, чим порушив вимоги п. 19 наказу №654 від 01 серпня 2018 року «Про затвердження порядку винесення уповноваженими підрозділами органів Національної поліції ТЗП стосовно кривдника».

У судовому засіданні ОСОБА_1 , пояснивши, що повністю розуміє зміст роз`яснених йому прав, передбачених ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, винним себе у вчиненому адміністративному правопорушенні не визнав. Пояснив, що йому ніхто не роз`яснював про його зобов`язання повідомляти про місце свого тимчасового перебування уповноважений підрозділ поліції за місцем учинення домашнього насильства, зокрема коли, кого та де він має повідомити.

Для вирішення питання про те, чи було вчинено дане правопорушення, та чи винен ОСОБА_1 у його вчиненні, судом досліджено зібрані у справі докази.

Як слідує з письмових пояснень ОСОБА_1 від 23 березня 2020 року, 10 березня 2020 року йому був винесений терміновий заборонний припис терміном три доби. Протягом трьох днів він проживав у друзів.

З рапорту поліцейського роти №3 батальйону УПП в Тернопільській області ДПП сержанта поліції Смакоус З. убачається, що 23 березня 2020 року близько 21 год. 00 хв. було встановлено, що ОСОБА_1 10 березня 2020 року було винесено терміновий заборонний припис АА НОМЕР_1 із зобов`язанням залишити місце проживання та іншими заходами, однак він не повідомив про місце свого тимчасового перебування уповноважений підрозділ поліції за місцем учинення домашнього насильства, чим порушив вимоги п. 19 наказу №654 від 01 серпня 2018 року «Про затвердження порядку винесення уповноваженими підрозділами органів Національної поліції ТЗП стосовно кривдника». Однак, із вказаного рапорту не убачається, що ОСОБА_1 було повідомлено про те, що він зобов`язаний повідомити про місце свого тимчасового перебування уповноважений підрозділ Національної поліції України за місцем учинення домашнього насильства.

З копії термінового заборонного припису серії АА №134728 від 10 березня 2020 року, винесеного стосовно ОСОБА_1 убачається, що його зобов`язано залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи ОСОБА_2 , заборонено входити та перебувати в місці проживання (перебування) постраждалої особи та заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою. Зазначений припис містить застереження, що особу, стосовно якої його винесено терміновий заборонний припис, повідомлено про зобов`язання повідомити про місце свого тимчасового перебування уповноважений підрозділ Національної поліції України за місцем учинення домашнього насильства. Однак, поряд із зазначеним застереженням у графі «підпис, П.І.Б. особи, якій винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника» відсутній підпис ОСОБА_1 .

Положеннями ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Ні з протоколу, ні з інших матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 було роз`яснено та повідомлено щодо необхідність повідомити про місце свого тимчасового перебування уповноважений підрозділ Національної поліції України за місцем учинення домашнього насильства.

Зокрема, матеріали справи не містять відомостей про те, коли і де ОСОБА_1 мав повідомити про місце його перебування. Припис стосовно нього винесений 10 березня 2020 року на три доби до 22 год. 40 хв. 13 березня 2020 року. Відповідно до ч. 2 ст. 254 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення складається не пізніше 24 годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення. Однак, протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 №546790 від 23 березня 2020 року складений через 10 днів після закінчення дії термінового заборонного припису серії АА від 10 березня 2020 року. Чому факт неповідомлення ОСОБА_1 про місце його перебування у зв`язку із винесенням термінового заборонного припису, термін дії якого закінчився 13 березня 2020 року, виявлено тільки 23 березня 2020 року, з протоколу не вбачається.

У справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v.Russia», рішення від 30.05.2013, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v.Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумцій.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення, без наявних інших доказів, які б підтверджували обставини, викладені у ньому, не є беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом", оскільки не випливає зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Таким чином, з огляду на вказане, сам по собі протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 №546790 від 23 березня 2020 року не може бути беззаперечним доказом вини ОСОБА_1 у вчинені правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

За вказаних обставин судом установлено, що докази вини ОСОБА_1 не є переконливими і достатніми, не відповідають фактичним обставинам справи та не дають змоги беззаперечно встановити, що ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

З цих підстав суд приходить до переконання про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. ст. 173-2, 247, 280, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя

П О С Т А Н О В И Л А:

Закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Головуючий суддяН. М. Сташків