Справа № 467/347/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2020 2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді Явіца І.В.

з участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1

адвоката Багдасаряна А.Ю.

представника органу Національної поліції Волошина О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ :

Із протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 326111 від 20 березня 2020 року вбачається, що 20 березня 2020 року о 17 год. 30 хв. ОСОБА_1 , будучи власником кафе мотелю «Берегиня», яке розташоване на 104 км+800 м автомобільної дороги Н-24 «Благовіщенськ Миколаїв», що передбачає приймання відвідувачів, а саме : проживання в мотелі, не припинила роботу закладу та здійснила приймання відвідувачів, тим самим порушила вимоги п.2(3) постанови Кабінету Міністрів України №215.

Дії ОСОБА_1 уповноваженою особою кваліфіковані за ст. 44-3 КУпАП. В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що вона дійсно являється фізичною особою підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність із надання послуг у кафе мотелі «Берегиня».

Одного дня їй зателефонували працівники поліції та запитали чи можливо поселити їх співробітника, на що вона погодилась.

20 березня 2020 року, десь під вечір, вона поселила чоловіка на прізвище ОСОБА_2 для проживання у мотелі протягом одного дня, проте, він проживати не залишився, натомість того ж дня до неї приїхали працівники поліції.

Єфіменко відразу вийшов до них та віддав квитанцію, яка була надана йому за оплату проживання на суму 500,00 грн.

Після цього працівники поліції склали протокол про адміністративне правопорушення, із яким вона не погодилась, оскільки ніяких правил карантину не порушувала.

Зокрема, ОСОБА_1 вказала, що проживання в готелі не було заборонено, а роботу кафе дійсно було припинено, через що вона відмовилась годувати відвідувача ОСОБА_2 .

Адвокат особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, в судовому засіданні пояснив, що протокол про адміністративне правопорушення оформлений із грубим порушенням закону, так як не містить у собі викладу суті правопорушення, у той час, як приймання відвідувачів в готелях і мотелях не було заборонене ні урядом, ні органом місцевого самоврядування.

Крім цього, протокол не містить норми права, за якою особа притягається до відповідальності, а п.3 постанови КМУ №215 містить обов`язки, які стосуються міністерств, центральних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

До того ж, у протоколі не вказана дата прийняття постанови КМУ №215, а тому невідомо від якого вона року, що, у сукупності з відсутністю посилання у ньому на правову норму, яка передбачає відповідальність за учинене порушення, свідчить про те, що дії ОСОБА_1 уповноваженою особою взагалі не кваліфіковані.

Крім того, особі, яка притягається до відповідальності не було забезпечено право на захист, так як вона під час складання протоколу заявила про бажання викликати адвоката.

Тому, адвокат, посилаючись порушення при складанні протоколу і на те, що робота готелів під час карантину прямо не заборона нормативно правовими актами, просив провадження у справі закрити за відсутністю події і складу правопорушення.

Представник органу Національної поліції Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області в судовому засіданні пояснив, що до Арбузинського ВП надійшла інформація про те, що в кафе мотелі «Берегиня» здійснюється приймання відвідувачів під час дії карантинних заходів.

Прибувши на місце правопорушення, власниця готелю повідомила, що він не працює. Проте, в цей час з готелю вийшов поліцейський СРПП ОСОБА_3 , який оселився у ньому та надав квитанцію про оплату вартості проживання.

Після цього на власницю готелю було складено протокол зав порушення вимог ст. 44 -3 КУпАП.

Чи заявляла ОСОБА_1 про виклик адвоката, він не знає.

У свою чергу, суд, піддавши аналізу зміст протоколу про адміністративне правопорушення, дослідивши додані до нього матеріали у відповідності до положень ст. 252 КУпАП та перевіривши їх на відповідність вимогам закону, заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, її адвоката, представника органу Національної поліції і оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи, у їх сукупності, керуючись законом, виходив із такого.

Статтями 251, 280 КУпАП, визначено фактичні дані, обставини на основі яких, у визначеному законом порядку, орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

А обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Водночас, згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, такі докази мають випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто бути такими, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним

сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Тож, оцінюючи кожний із наданих доказів, суд вважає за необхідне вказати на таке.

Відповідальність за ст. 44-3 КУпАП настає у разі порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Тож, є очевидним, що ця норма є банкетною, тобто заповненою приписом конкретного закону чи іншого джерела права і, відповідно, зобов`язує уповноважену особу вказати його, у тому числі й з посиланням на пункт (конкретну норму) та реквізитами, зокрема, датою прийняття акту.

Інакше кажучи, порушення конкретної правової норми (правила поведінки/заборони), яка, зокрема, міститься у томі чи іншому нормативно правовому акті, становить собою об`єктивну сторону правопорушення, як у цьому випадку, передбаченого ст. 44-3 КУпАП.

Однак, надана ОСОБА_1 копі протоколу містить у собі посилання на п. 3 постанови Кабінету Міністрів України №215 (без зазначення дати прийняття).

У свою чергу, п. 3 постанови КМУ № 215 від 16 березня 2020 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. №211» установлює обов`язок, що стосується міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, обласних, Київської міської державної адміністрації разом з органами місцевого самоврядування забезпечити організацію виконання та контроль за дотриманням на відповідній території вимог цієї постанови, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів та подання щодня Міністерству охорони здоров`я інформації про здійснення заходів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, для її узагальнення та інформування Кабінету Міністрів України.

Отже, вказана норма не установлює ніяких правил поведінки для фізичної особи чи фізичної особи підприємця, а тому її порушення не може бути інкриміноване ОСОБА_1 .

Натомість, сам протокол містить посилання не то на пункт 2, не то на пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України №215.

У разі, якщо припустити, що ОСОБА_1 інкримінується порушення п.2 постанови КМУ №215, то останній містить у собі шість підпунктів, які, у свою чергу, й установлюють конкретну заборону під час карантину.

Проте, проаналізувавши зміст постанови КМУ №215, зокрема, норми підпунктів 1-6 пункту 2 цього нормативно правового акта, суд не установив, що вони стосуються роботи готелів чи то мотелів.

Можливо уповноважена особа, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, мала на увазі п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби НОМЕР_1 , спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі постанова КМУ №211), однак, він також містить у собі 17 пунктів, тобто правових норм, які установлюють певні заборони.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, припускає, що уповноважена особа, складаючи протокол про адміністративне правопорушення, мала на увазі порушення ОСОБА_1 підпункт 8 пункту 2 Постанови КМУ №211, відповідно до якого заборонено до 24 квітня 2020 р. роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення.

Проте, виходячи із даних протоколу про адміністративне правопорушення, останній не містить у собі жодного посилання на вказану правову норму.

Інакше кажучи, у цій ситуації ОСОБА_1 інкриміновано порушення норми, яка не установлює для неї правил поведінки (заборон) і однозначно не має змоги бути застосована, оскільки п.3 постанови КМУ №215 не може утворювати собою об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП.

А посилання на сам лише пункт постанови, без зазначення того чи іншого підпункту свідчить про неконкретність обвинувачення.

Іншими словами, не вказавши порушення конкретного підпункту постанови КМУ, тобто, фактично правової норми, яка установлює правило поведінки, уповноважена особа поклалась на розсуд суду при її виборі.

Однак, суд вкотре наголошує, що уточнювати і відредактовувати протокол з цього питання самостійно він змоги не має, адже ЄСПЛ у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення.

При цьому, за логікою ЄСПЛ, при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Більш того, копія протоколу, що була вручена ОСОБА_1 , не містить у собі зазначення статті КУпАП, що передбачає відповідальність за інкриміноване їй адміністративне правопорушення.

Між тим, у оригінальному примірнику протоколу міститься посилання на ст. 44 -3 КУпАП, що не відповідає його копії.

Це говорить про те, що після вручення копії протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, сам протокол зазнав редагування, однак, у ньому відсутні дані про те, що учасники провадження засвідчили внесені зміни, які, на переконання суду, мають суттєве значення для справи, так як фактично стосуються кваліфікації діяння, що інкримінується.

Та особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також інші учасники процесу повинні чітко знати і розуміти суть обвинувачення, яке становить собою предмет судового розгляду.

А неконкретність обвинувачення, з огляду на викладене вище, порушує права на захист особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, так як будувати тактику захисту і, відповідно, належно захищатися від неконкретного обвинувачення по суті неможливо, що порушує конвенційні права особи.

Адже у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Гурепка проти України» від 08.07.2010 року, Суд, зокрема, зазначив, що адміністративні правопорушення через суворість санкцій слід відносити до фактично кримінальних правопорушень, з усіма гарантіями статті 6 Конвенції та, відповідно, й статті 2 Протоколу № 7 до Конвенції.

Отже, Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження в справах про адміністративні правопорушення, а тому піддавши аналізу висунуте у даному випадку «обвинувачення» суд сприймає його як таке, що висунуте з порушенням закону.

Більш того, відмінність оригінального примірника протоколу від його копії, яка у обов`язковому порядку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, позбавляє су можливості пересвідчитись у його автентичності.

За встановлених обставин, з урахуванням вимог ст. 256 КУпАП, суд констатує, що у протоколі про адміністративне правопорушення не виписана суть самого правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП, зважаючи на те, що сам протокол є процесуальним документом, складеним уповноваженою на те особою, з метою фіксації адміністративного правопорушення, тобто як підстава притягнення особи до адміністративної відповідальності, та, в силу положень статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Крім того, у протоколі не зазначені свідки та не відображена їх відсутність, що у цілому ставить під сумнів об`єктивність цього документу, а визначення суті адміністративного правопорушення за результатами вивчення таких даних протоколу безпосередньо та у сукупності з долученими на підтвердження викладених у ньому обставин уповноваженою особою поліції матеріалами, як доказів, якими доводиться вина особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, не є очевидним.

Тому, у світлі вищевикладеного, суд сприймає протокол про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 326111 від 20 березня 2020 року, який містить у собі неконкретну фабулу обвинувачення, і одночасно викликає сумніви у своїй автентичності, як недопустимий доказ і не може посилатись на нього при прийнятті рішення.

Щодо оцінки інших наданих суду доказів, то останні є похідними від протоколу про адміністративне правопорушення, а тому ні самі по собі, ні в сукупності не можуть лягти в основу обвинувачення.

Так, до протоколу додано письмові пояснення інспектора СРПП Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області Єфіменка О.В., які не містять дати.

Проте, суд критично ставиться до цих пояснень, оскільки вони, ураховуючи відсутність будь-яких інших доказів щодо події, не можуть бути беззаперечним свідченням учинення особою адміністративного правопорушення.

Відповідно ж до ч.1 ст. 272 КУпАП як свідок у справі про адміністративне правопорушення може бути викликана кожна особа, про яку є дані, що їй відомі які-небудь обставини, що підлягають установленню по даній справі.

Але фактично свідком у даному випадку є поліцейським СРПП і за його підписом на ім`я начальника ВП Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області складено рапорт від 20 березня 2020 року, у якому відображено обставини події, що є предметом цього судового розгляду, а тому є сумнівною його незацікавленість в результаті вирішення справи.

А самих по собі лише рапортів від 20 березня 2020 року рахунку №1 від 20 березня 2020 року із квитанцією до прибуткового касового ордеру №20 від цієї ж дати, а також витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, недостатньо для констатації факту учиненого адміністративного правопорушення, з огляду ще й на те, що ці докази отримані поліцейський СРПП під приводом необхідності проживання у належному ОСОБА_1 мотелі.

Даними ж розпорядженням же сільського голови Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області від 17 березня 2020 року №3-ОД «Про тимчасове зупинення роботи об`єктів загального користування, розташованих на території сільської ради, з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короно вірусом COVID-19», а також шляхом аналізу змісту постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» спростовується факт учинення ОСОБА_1 інкримінованого правопорушення, передбаченого ст. 44 -3 КУпАП, оскільки останніми прямо не заборонена робота мотелів.

Тож, із суті адміністративного правопорушення, викладеного у протоколі, випливає, що особою, яка його склала, за відсутності у матеріалах справи в достатньому обсязі належних та допустимих доказів на підтвердження обставин правопорушення, не доведено вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП.

Жодних інших доказів до матеріалів справи уповноваженою особою не долучено та судом не установлено, зокрема, відсутні будь які інші докази із числа передбачених ст. 251 КУпАП, фактичні дані яких би слугували підтвердженням висунутого обвинувачення, принаймні, пояснення будь яких інших свідків, фото-та відеоматеріали.

Водночас, стаття 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічного роду положення закріплено і у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ, 1950 р.), які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Так, досліджуючи надані матеріали, у тому числі, виходячи із фабули обвинувачення, суд мав би установити чи мав місце факт.

У свою чергу, установлюючи наявність або відсутність факту (фактів), суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, суд не може припускати, що певну обставину доведено. Факт або стався, або його не було. Якщо у суду залишаються сумніви, то застосовуються правила про розподіл тягаря доведення. Якщо сторона, на яку покладено тягар, не виконує його, факт вважається таким, що не доведений і навпаки.

Стандарт доказування це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к).

Однак, ураховуючи вищевикладене, з огляду на те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення проводиться лише у межах обставин, викладених у протоколі, у той час, як суд не наділений повноваженнями самостійно змінювати фактичні обставини, відхиливши ряд наданих уповноваженою особою недопустимих доказів, слід констатувати недоведеність складу правопорушення.

А ураховуючи положення статей 7, 9, 245, 251, 280 КУпАП, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності адміністративного правопорушення та її вини у його вчиненні, яка підтверджена належними і допустимим доказами.

За таких умов, суть вчиненого правопорушення з кваліфікацією дій за ст.44-3 КУпАП є сумнівною, що є не прийнятним у світлі змагального процесу та не кореспондується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», а тому оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності вважаю, що провадження у цій справі слід закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, який вказує на те, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутності складу адміністративного правопорушення.

У зв`язку з чим, дане адміністративне провадження, з урахуванням вимог п. 1 ст. 247 КУпАП, підлягає закриттю, а судовий збір не підлягає стягненню із ОСОБА_1 .

При цьому, суд відхиляє доводи адвоката про те, що причиною складення протоколу про адміністративне правопорушення була незгода ОСОБА_1 із відкриттям на базі мотелю «Оберіг» пункту обсервації, оскільки вони, ці доводи, є лише припущеннями.

Аналогічно суд не оцінює дїї уповноваженої особи з точки зору забезпечення права на захист у контексті оформлення протоколу за відсутності адвоката, оскільки достовірних і беззаперечних даних про те, ОСОБА_1 дійсно заявляла відповідне клопотання не установлено.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 221, 245, 247, 251, 252, 268, 272, 280, 321 Кодексу України про адміністративне правопорушення, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 44-3 КУпАП - закрити на підставі п.1 ст.247 цього ж Кодексу у зв`язку з відсутністю у її діях складу цього адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя І.В. Явіца