ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/2179/20 Головуючий суддя І інстанції Ольховський Є.Б.
Провадження № 33/818/734/20 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року м. Харків

Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., за участю захисника ОСОБА_1 адвоката Паркулаб А.В., розглянувши в судовому засіданні справу за апеляційною скаргою захисника Паркулаб А.В. на постанову судді Ленінського районного суду м. Харкова від 15.05.2020 року стосовно ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИВ :

Цією постановою

ОСОБА_1 , 1990 року народження, громадянин України, мешканець м. Харкова, -

- визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та неа нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 420 грн. 40 коп.

Постановою встановлено, що10.04.2020 року о 23.00 год. в м. Харкові, вул. Теріхівська, 6 водій ОСОБА_1 керував автомобілем «Тойота Королла», державний номер НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд проводився за згоди водія на місці зупинки за допомогою газоаналізатора Драгер Алкотест 6820 за результатом якого встановлено, що вміст алкоголю у видихаємому повітрі складає 1,39 проміле. Огляд проводився у присутності двох свідків у встановленому законом порядку. Діями ОСОБА_1 порушено вимоги п.2.9А ПДР України, про що складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 280262 від 10.04.2020 року.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати зазначену постанову та закрити провадження у справі.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що суд першої інстанції розглянув справу без його участі, чим порушив його права, як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Вважає накладене адміністративне стягнення занадто суворим.

Заслухавши захисника Паркулаба А.В. на підтримку апеляційної скарги ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи вважаю, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною дана особа в його вчиненні.

Як вбачається з матеріалів справи, суд не порушив вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 в порушенні п. 2.9А Правил дорожнього руху України.

Переглядаючи оскаржувану постанову, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано встановив наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Визнаючи ОСОБА_1 винним, суд першої інстанції послався на відомості протоколу про адміністративне правопорушення (арк. 1), пояснень свідків (арк. 5, 6), рапорту поліцейського (арк. 7), відеозапису з нагрудної камери поліцейського (арк. 9), результатів газоаналізатора Драгер (арк.2).

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння зі згоди водія проводився із застосуванням газоаналізатору «Драгер Алкотест» у присутності двох свідків. Результат огляду 1,39 проміле.

З відомостями, вказаними у протоколі ОСОБА_1 ознайомлений та був згоден з ними, про що свідчить його власноручний підпис у протоколі, а також власноручні пояснення про те, що «..з протоколом згоден».

Протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою державою особою і дії посадової особи що його складала в порядку передбаченому чинним законодавством ОСОБА_1 не оскаржувалися.

Відповідно до письмових пояснень свідків події, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вбачається, що в їх присутності водій автомобіля Тойота - ОСОБА_1 пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки авто за допомогою газоаналізатора Драгер. Результат - 1,39 проміле.

Крім того, відповідно до відомостей роздруківки газоаналізатору «Драгер» (арк. 2) вбачається, що вміст алкоголю у видихаємому повітрі ОСОБА_1 складав 1,39 проміле.

З цим результатом ОСОБА_1 був згоден, про що свідчить його власноручний підпис у цьому результаті, а також власноручний підпис в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів у графі « ..З результатами згоден».

Згідно вимог ст. 266 КУпАП огляд водія на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, проводиться з використанням спеціальних технічних засобів працівником поліції у присутності двох свідків.

У разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, працівником поліції з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

Огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається не дійсним.

Таким чином, апеляційний суд не вбачає порушень в діях працівників поліції щодо порядку проведення огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. За результатами розгляд у вказаної справи, суд не встановив порушень прав заявників, передбачених ч. 1,2 ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини.

Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

В контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (Заява N 7460/03) правопорушення, яке розглядається, має ознаки, притаманні "кримінальному обвинуваченню" у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, про те, що своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.9А ПДР України, в результаті чого скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, а незгоду ОСОБА_1 з цим рішення суд апеляційної інстанції розцінює як спосіб захисту та уникнення відповідальності.

Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу стосовно нього без його участі всупереч наявності клопотання про відкладення судового розгляду.

Апеляційний суд вважає цей довід необґрунтованим.

13.05.2020 року до канцелярії Ленінського районного суду дійсно надійшло клопотання ОСОБА_1 про відкладення судового розгляду (арк. 19)

В цьому клопотанні ОСОБА_1 послався на те, що він не знайшов собі захисника, який міг би здійснювати захист під час розгляду справи, а складність цих пошуків обумовлена установленням на території країни карантином. Це клопотання датоване 13 травня 2020 року.

Однак, в матеріалах справи міститься договір про надання професійної правничої допомоги № 50/05-20 від 05 травня 2020 року укладений між ОСОБА_1 та професійним адвокатом Паркулабом А.В. (арк. 15-16).

Отже, відомості, які зазначені ОСОБА_1 у клопотанні від 13 травня 2020 року не відповідають дійсності, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, належними чином повідомивши ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи стосовно нього, законно розглянув справу без участі ОСОБА_1 , не порушивши вимог ст. 268 КУпАП.

Поряд з цим, належить врахувати, що в матеріалах справи міститься довідка т.в.о. інспектора ВАП УПП в Харківській області Гавриленко Ю. (арк. 4), з відомостей якої вбачається, що ОСОБА_1 згідно облікових даних НАІС ДДАІ не отримував водійське посвідчення.

До повноважень апеляційного суду, згідно норм ст. 294 КУпАП, не передбачено законодавцем можливості перевірки таких відомостей, що подані компетентною службовою особою відповідного органу.

Відповідно до п. 28 Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14, суди не вправі застосовувати адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами тоді, коли винна особа вже позбавлена такого права або взагалі його не мала.

Враховуючи наведене, вважаю за необхідне змінити постанову з виключенням змотивувальної та резолютивної частин постанови суду першої інстанції висновки та рішення щодо позбавлення права керування транспортними засобами ОСОБА_1 строком на 1 (один) рік. В решті стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 грн. належить залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника Паркулаба О.В. задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 15.05.2020 року щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП змінити в частині накладення стягнення.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частини постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 15 травня 2020 року висновки та рішення щодо позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

В решті постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 15 травня 2020 року стосовно ОСОБА_1 - залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков