Справа № 428/1266/20
Провадження № 33/810/38/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справах Луганського апеляційного суду Руденко В.В., за участю:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

розглянувши «20» березня 2020 року у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , посвідчення водія НОМЕР_2 , ТСЦ 4443, працюючого водієм в ПП «СВФ АГРО», не одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на постанову судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24 лютого 2020 року по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.164 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі- КУпАП),-

В С Т А Н О В И В :

Постановою судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24 лютого 2020 року визнано винним ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, в дохід держави. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 420 гривні 40 копійок.

У постанові суду зазначено, що 23 січня 2020 року о 10 годині 15 хвилин ОСОБА_1 здійснював провадження господарської діяльності з перевезення небезпечного вантажу згідно накладної № 160204 від 23.01.2020 року на транспортному засобі МАЗ 630305-220, державний номерний знак НОМЕР_3 , МАЗ 837810 причіп (бортовий), державний номерний знак НОМЕР_4 , без одержання ліцензії, чим порушив ст. ст. 19, 58 Господарського кодексу України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувану постанову місцевого суду, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування зазначає, що 23 січня 2020 року він здійснював перевезення добрив селітри. Автомобіль МАЗ (держ.номер НОМЕР_3 ) є власністю ПП СВФ «АГРО», а причіп є власністю самого підприємства - перевізника - ПрАТ «АГРОТОН».

Автомобіль МАЗ (держ.номер НОМЕР_3 ) переданий в оренду його власником - ПП СВФ «АГРО» до ПрАТ «АГРОТОН» по договору оренди транспортного засобу № НОМЕР_5 від 01.05.2017 р. на строк до 30.04.2020 р. включно. Відповідно до ТТН вантажовідправником виступало - ПрАТ «Украгро НПК», вантажоодержувачем - ПрАТ «АГРОТОН», перевізником також вказано ПрАТ «АГРОТОН». Апелянт вказує, що перевезення вантажу здійснювалося ним, як водієм, що працює по трудовому договору в ПрАТ «АГРОТОН» з 07.05.2019 р. (наказ № 4-к). Тобто, при перевезенні вантажу 23.01.2020 р. ним виконувалися його посадові обов`язки, які жодним чином не можна віднести до господарської діяльності по перевезенню вантажу як суб`єктом підприємницької діяльності.

Зазначає, що актом № 171674 Управління Укртрансбезпеки у Луганській області про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 23.01.2020 р., було зафіксовано порушення ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» з боку ПП СВФ «АГРО», суть якого полягала в тому, що перевізник при перевезенні небезпечного вантажу не забезпечив допуск транспортного засобу до перевезення небезпечного вантажу, у водія відсутнє свідоцтво на перевезення небезпечного вантажу. 11.02.2020 року Управління Укртрансбезпеки у Луганській області розглянуло справу про порушення законодавства про автомобільний транспорт відносно ПП СВФ «АГРО», за результатами якого була винесена постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу №130420. В постанові, також як і в акті перевірки, вказане допущене порушення, а саме: надання послуг з перевезень вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений ст. 48 Закону «Про автомобільний транспорт»: свідоцтва про допущення ТЗ до перевезення небезпечних вантажів, свідоцтва про підготовку водія ТЗ, що перевозить небезпечний вантаж. За вказані порушення передбачена відповідальність згідно абз.3 ч.1 ст.60 закону «Про автомобільний транспорт» у вигляді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, який і було сплачено ПП СВФ «АГРО» 27 лютого 2020 року.

Разом з цим ОСОБА_1 вказує, що в у судовому засіданні з його боку не було визнання вини у скоєнні правопорушення, як це відображене в постанові, а також суддя відмовилась вивчати в судовому засідання надані ОСОБА_1 документи, які підтверджують, що він працює не в ПП СВФ «АГРО», а в ПрАТ «АГРОТОН», і що автомобіль МАЗ є орендованим.

Також апелянт стверджує, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми ч.1 ст.164, ст.251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, статті 1 Закону «Про перевезення небезпечних вантажів», статті 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», норми постанови Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 р. за № 1001, ст.ст.3, 42, 52 Господарського кодексу України, ст.ст.48 та 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Вважає, що він, як працівник, який виконує свої посадові обов`язки по перевезенню вантажу, не повинен і не може брати ліцензію на перевезення небезпечного вантажу. Отже переконаний, що він не здійснює господарську діяльність по перевезенню вантажів, а також не вважається автомобільним перевізником згідно документів у ситуації, що склалася.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує на тому, що для нього, як водія, відповідно до діючого законодавства, необхідна наявність таких документів, як посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, свідоцтва про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтва про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації. Відповідальність за відсутність всіх інших документів, необхідних для перевезення небезпечних вантажів, і перш за все - відсутність ліцензії на перевезення небезпечного вантажу, повинна нести в даному випадку юридична особа, яка виступає по документам автомобільним перевізником.

Також апелянт звертає увагу на те, що Управління Укртрансбезпеки у Луганській області по результатам перевірки відобразила в акті від 23.01.2020 №171674 та постанові від 11.02.2020 № 130420, а саме порушення в частині відсутності свідоцтва про допущення транспортного засобу до перевезення небезпечних вантажів і свідоцтва про підготовку водія транспортного засобу, що перевозить небезпечний вантаж, суд самостійно не може надавати оцінку наявності чи відсутності інших документів при перевірці, а тому вважає, що суд не може накладати відповідальність за відсутність ліцензії на перевезення небезпечних вантажів у ситуації, що склалася.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав доводи поданої ним апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні.

По суті обставин пояснив, що не заперечує того факту, що він дійсно 23 січня 2020 року здійснював перевезення добрива селітри на автомобілі МАЗ д/н НОМЕР_3 , який належить ПП СВФ «АГРО» та в якому він працює водієм. Але ж стверджує, що не знав про небезпечність вантажу та необхідність мати на нього ліцензію. Під час розгляду справи в суді першої інстанції суддя у нього лише з`ясувала, чи дійсно він керував транспортним засобом з небезпечним вантажем, але не вислухала його пояснень щодо обставин події та позбавила його можливості надати відповідні документи, які він долучив до апеляційної скарги на підтвердження своїх доводів. Не згоден з висновками суду про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП, оскільки він не займається і не займався господарською діяльністю, а відповідати за встановлені в даному випадку порушення закону повинно його підприємство ПП СВФ «АГРО».

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріалі справи та перевіривши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

У відповідності до ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями ст.ст.245,252,280 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому положеннями статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Апеляційний суд вважає, що наведених вимог закону місцевим судом не дотримано з огляду на таке.

Мотивуючи своє рішення про доведеність вини ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП, суддя місцевого суду послався на його визнавальні показання, а також досліджені судом письмові докази, зокрема: протокол про адміністративне правопорушення №0021684 від 23 січня 2020 року; посвідчення водія на ім`я ОСОБА_1 ; копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та копію видаткової накладної №160204 від 23.01.2020 року.

Натомість з такими висновками не можна погодитися виходячи з наступного.

Диспозиція частини 1 статті 164 КУпАП встановлює адміністративну відповідальність за порушення порядку провадження господарської діяльності, а саме - провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання або без подання повідомлення про початок здійснення господарської діяльності, якщо обов`язковість подання такого повідомлення передбачена законом, або без отримання ліцензії на провадження виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, або у період зупинення дії ліцензії, у разі якщо законодавством не передбачені умови провадження ліцензійної діяльності у період зупинення дії ліцензії, або без одержання документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом (крім випадків застосування принципу мовчазної згоди).

Об`єктивна сторона даного правопорушення полягає у здійснені діяльності, що містить ознаки підприємницької, без державної реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності, або здійснення без одержання ліцензії видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.3 Господарського кодекс України (далі- ГК), під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва підприємцями.

Згідно ч.1 ст.42 ГК видом господарської діяльності є підприємницька діяльність тобто самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Проте в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б вказували на те, що дії водія ОСОБА_1 у даному випадку мають ознаки господарської діяльності, тобто були систематичними та мали на меті одержання ним прибутку.

Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення №0021684 від 23 січня 2020 року, складеного відносно ОСОБА_1 за ознаками ч.1 ст.164 КУпАП (а.с.4), 23 січня 2020 року о 10 годині 15 хвилин він здійснював провадження господарської діяльності з перевезення небезпечного вантажу згідно накладної № 160204 від 23.01.2020 року на транспортному засобі МАЗ 630305-220, державний номерний знак НОМЕР_3 , МАЗ 837810 причіп (бортовий), державний номерний знак НОМЕР_4 , без одержання ліцензії, чим порушив вимоги статей 19, 58 ГК.

Наявні в матеріалах справи документи, на які посилався суд у своїй постанові, як на докази винуватості ОСОБА_1 , зокрема посвідчення водія на ім`я ОСОБА_1 та свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів (а.с.5) підтверджують лише право ОСОБА_1 на керування ТЗ категорії А,В,С, СЕ, а також приналежність ПП СВФ АГРО транспортного засобу МАЗ 630305-220, державний номерний знак НОМЕР_3 , та ПАТ СВФ АГРОТОН транспортного засобу МАЗ 837810 причіп (бортовий), державний номерний знак НОМЕР_4 , якими ОСОБА_1 керував під час перевезення добрива, а видаткова накладна № 160204 від 23.01.2020 року (а.с.6) підтверджує найменування вантажу, який перевозився ОСОБА_1 .

Між тим, надані апелянтом копії документів свідчать про те, що за встановлених судом обставин ОСОБА_1 виконував свої трудові обов`язки, як водій ПП СВФ «АГРО», з перевезення небезпечного вантажу, що підтверджується наказом № 4-к від 07.05.2019 року (а.с.25), згідно якого ОСОБА_1 з 08 травня 2019 року працює водієм автотранспортних засобів (вантажне авто) в ПрАТ СВФ «АГРОТОН».

У свою чергу, як свідчить договір №133-а від 01 травня 2017 року (а.с.31-35), між ПП СВФ АГРО та ПАТ СВФ АГРОТОН укладений договір оренди транспортних засобів з екіпажем (водієм) для автомобільного перевезення вантажів (сільськогосподарської продукції, добрив).

Згідно товарно-транспортної накладної №104370 від 23.01.2020 року (а.с.28) водій ОСОБА_1 на а/м МАЗ 630305-220, державний номерний знак НОМЕР_3 , на замовлення ПрАТ «АГРОТОН» з міста Сєвєродонецьк, перевозив добрива у кількості 20000 до ПрАТ «АГРОТОН».

Статтею 47 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлені особливості внутрішніх перевезень вантажів та правила їх надання.

Так, до внутрішніх перевезень вантажів відносяться перевезення вантажів між пунктами відправлення та призначення, розташованими в Україні, та комплекс допоміжних операцій, пов`язаних з цими перевезеннями.

Статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлені чіткі вимоги до документів на підставі яких виконуються вантажні перевезення.

Автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

У разі перевезення небезпечних вантажів крім документів, передбачених частиною другою цієї статті, обов`язковими документами також є:

для автомобільного перевізника - ліцензія на надання відповідних послуг;

для водія - свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації.

У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до акту проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом №171674 від 23 січня 2020 року (а.с.27) виявлено порушення, яке виразилось у наданні послуг з перевезень вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме: свідоцтва про допущення транспортного засобу до перевезення небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водія транспортного засобу, що перевозить небезпечний вантаж.

Згідно постанови №130420 від 11 лютого 2020 року (а.с.26), до суб`єкта господарювання ПП СВФ «Агро» за вказані порушення застосовано адміністративно-господарський штраф в сумі 1700,00 грн. Ця сума штрафу була сплачена суб`єктом господарювання ПП СВФ «АГРО» відповідно до платіжного доручення № 806 від 27 лютого 2020 року (а.с.29).

Згідно до положень статті 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Положеннями ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950, ратифікованою Україною 17.97.1997, передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Апеляційний суд наголошує, що правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.

Так, згідно п.4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) зазначено, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.

В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєв проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції.

Крім того, у п.21 свого рішення у справі «Надточий проти України від 15 травня 2008 року» ЄСПЛ зазначив, що українське правительство визнало кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., з наступними змінами, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до ЄСПЛ.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи перевірку доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в порядку апеляційної процедури, у сукупності проаналізував докази, на які послався суд першої інстанції в обґрунтування винуватості ОСОБА_1 , а також докази, надані ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду, дійшов висновків про те, що ОСОБА_1 у даному конкретному випадку не є суб`єктом господарювання, оскільки відсутні докази та не встановлено провадження ним самостійно, систематично і на власний ризик господарської діяльності пов`язаної із виробництвом чи реалізацією продукції, виконанням робіт, наданням послуг з метою отримання прибутку, яка містить ознаки підприємницької, а тому в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП.

Враховуючи вищенаведене апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст.164 КУпАП є незаконним, оскільки не ґрунтується на належних та допустимих доказах.

Згідно п.2 ч.8 ст.294 КУпАП за наслідкам розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати постанову та закрити провадження у справі.

Підсумовуючи вищенаведене апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а постанова судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24 лютого 2020 року - підлягає скасуванню, із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24 лютого 2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.164 КУпАП - скасувати, а провадження по справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутності в його діях події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДЯ ЛУГАНСЬКОГО

АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ В.В. РУДЕНКО