ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа 362/1400/20
Провадження 3/362/1573/20
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21.08.2020 року суддя Васильківського міськрайонного суду Київської області Лебідь-Гавенко Г.М., розглянувши матеріали, що надійшли з Центрального управління Військової служби правопорядку (по м. Києву і Київській області) Міністерства оборони України про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 172-10 КУпАП солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 ,

в с т а н о в и в:
Згідно протоколу про військове адміністративне правопорушення серія КИ №21 від 25.02.2020 року, встановлено, що солдат ОСОБА_1 , являючись військовослужбовцем Збройних Сил України і достовірно знаючи вимоги керівних документів, що регламентували його діяльність, став на шлях їх порушень та скоїв адміністративне правопорушення при наступних обставинах: 04.01.2020 року близько 08 години 30 хвилин перебуваючи на території військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 при оголошені усного наказу командира вказаної військової частини про складня Військової присяги молодим поповненням, офіційно, в присутності інших військовослужбовців, відмовився від складання Військової присяги, аргументуючи свою відмову через релігійні переконання, так як є членом «Церкви Християн Віри Євангельської».

Разом з тим, згідно листа Рівненської районної державної адміністрації від 10.02.2020 № вих-1173/0/01-22/20 вбачається, що відповідно до розпорядження Голови Рівненської районної державної адміністрації від 09.10.2018 № 696 останньому було відмовлено в направлені на альтернативну (невійськову) службу у зв`язку із несвоєчасним поданням заяви та неявкою без поважних причин на засідання відповідної комісії.

Отже, солдат ОСОБА_1 усупереч вимог статей 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, будучи військовослужбовцем строкової військової служби, в умовах особливого періоду, не виконав наказ командира військової частини НОМЕР_1 про складня Військової присяги, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 172-10 Кодексу України про адміністративне правопорушення - відмову від виконання законних вимог командира (начальника), вчинене в умовах особливого періоду.

В суді солдат ОСОБА_1 , свою провину у скоєному правопорушенні не визнав та пояснив, що він 10 липня 2016 р. прийняв святе по вірі водне хрещення та став членом Церкви ХВЄ «Благодать» м. Вараш і являється ним по теперішній час, 26 листопада 2019 року був призваний на військову службу та направлений на проходження служби до в/ч НОМЕР_2 , де одразу повідомив командування про своє віро сповідування, заявив про відношення до присяги та зброї, а також повідомив, що від військової служби він не відмовляється та не ухиляється та просив вирішити питання про переведення його на альтернативну службу. 04.01.2020 року він разом ще з деякими солдатами, які також через релігійні переконання не бажали приймати присягу перебували у казармі в/ч НОМЕР_1 , офіційної відмови під час складання присяги він не давав, так як на урочистий захід його не запрошували.

До суду викликались свідки, які зазначені в адміністративному протоколі, проте допитати їх не виявилося можливим, через неможливість встановлення їх місця перебування (проходження служби).

Суддя, дослідивши матеріали адміністративної справи, у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, приходить до наступного.

Статтями 251, 280 КУпАП, визначено фактичні дані, обставини на основі яких, у визначеному законом порядку, орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

Згідно зі ст. 172-10 КУпАП, відмова від виконання наказу або інших законних вимог командира (начальника) є підставою для притягнення винної особи до адміністративної відповідальності та накладення на неї адміністративного стягнення.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ та організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію ( крім цільової).

Згідно за ст.1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», в Україні з 17.03.2014 року діє особливий період, який діє до теперішнього часу.

Відповідно до пунктів 1-3, 5, 10, 11 додатку 1 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України «Положення про складання Військової присяги» кожен громадянин України, який поступає на військову службу, особисто складає Військову присягу на вірність Українському народові та скріплює її власноручним підписом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» передбачено, що право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Згідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» для вирішення питання про направлення на альтернативну службу громадяни, зазначені у статті 2 цього Закону, після взяття на військовий облік, але не пізніше ніж за два календарні місяці до початку встановленого законодавством періоду проведення призову на строкову військову службу, особисто подають до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації за місцем проживання мотивовану письмову заяву.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» заява про направлення на альтернативну службу розглядається відповідним структурним підрозділом місцевої державної адміністрації протягом календарного місяця після її надходження в присутності громадянина,а заява про звільнення від призову на військові збори - протягом чотирнадцяти календарних днів. Підставою для відмови громадянину в направленні на альтернативну службу або звільненні від призову на військові збори є: несвоєчасне подання заяви про направлення на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори; відсутність підтверджень щодо істинності релігійних переконань; неявка громадянина без поважних причин за викликом до місцевої державної адміністрації для розгляду його заяви про направлення на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори. Про відмову у направленні на альтернативну службу або звільненні від призову на військові збори відповідний структурний підрозділ місцевої державної адміністрації сповіщає громадянина у письмовій формі.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» рішення про направлення громадянина на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори приймається місцевою державною адміністрацією у разі встановлення істинності релігійних переконань і видається заявникові.

Згідно вимог ст. 245 КУпАП, серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

У відповідності з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 252 КУпАП висновок про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення має бути зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на практику Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011 р., заява № 16347/02 ,«Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013 р., заява №36673/04), «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.), беручи до уваги адміністративне стягнення, передбачене ч.2 ст.172-10 КУпАП, необхідно виходити з того, що, як і у кримінальному провадженні, суд у цій справі має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.
Пунктом 28 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» визначено, що єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Згідно пункту 30 цього ж Закону начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання, а підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень. (пункт 30 Закону)

З протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що солдат ОСОБА_1 при оголошені усного наказу командира вказаної військової частини про складня Військової присяги молодим поповненням, офіційно, в присутності інших військовослужбовців, відмовився від складання Військової присяги, аргументуючи свою відмову через релігійні переконання, так як є членом «Церкви Християн Віри Євангельської».

ОСОБА_1 стверджує, що 04.01.2020 року він разом ще з деякими солдатами, які також через релігійні переконання не бажали приймати присягу перебували у казармі в/ч НОМЕР_1 , офіційної відмови під час складання присяги він не давав, так як на урочистий захід його не запрошували.

З метою перевірки правдивості пояснень суддя направив протокол про вчинення солдатом ОСОБА_1 правопорушення відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.172-10 КУпАП, на доопрацювання, однак, після повернення з доопрацювання матеріали не мали додаткових доказів наявності чи відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення ст. 172-10 КУпАП,

Таким чином, вина у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення ОСОБА_1 не доведена доказами, наявними у матеріалах справи.

Статтею 62 ч. 3 Конституції України встановлено, обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог діючого адміністративного законодавства, а саме ст. ст. 9, 33, 245, 252 КУпАП особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях події та складу адміністративного правопорушення, які мають бути встановлені судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.

Обов`язок органу (особи), яка склала протокол про адміністративне правопорушення, нести тягар доказування є складовою презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини в сенсі ст.62 Конституції України, ст. 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, та звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» ЄСПЛ підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Відповідно до ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Оскільки судом встановлено, що матеріали провадження не містять доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.172-10 КупАП, тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 статті 247, статтями 44-3, 283, 284, 285 КУпАП, суддя,

п о с т а н о в и в::
Провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст172-10 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст172-10 КУпАП.
Постанову може бути оскаржено особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником до Київського апеляційного суду через Васильківський міськрайонний суд Київської області протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Строк пред`явлення постанови до виконання три місяці з дня набрання постановою законної сили.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко