Справа № 201/8996/20
Провадження № 3-в/201/2/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2020 року суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Шелестов К.О., з секретарем судового засідання: Горностаєвою О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі скаргу ОСОБА_1 на незаконне позбавлення свободи,

ВСТАНОВИВ:

На адресу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла скарга ОСОБА_1 , у якій останній, посилаючись на ст. 29 Конституції України, просив визнати незаконним позбавлення його свободи протягом часу з 29 вересня 2009 року по 08 жовтня 2009 року, коли він незаконно перебував у КЗ ДКПЛ при провадженні справи про адміністративне правопорушення.

Скаржник ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, надав письмову заяву, у якій вимоги скарги підтримав у повному обсязі і просив розглянути її за його відсутності.

Прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Павленко Є.Г. у судове засідання не з`явився, надав письмову заяву, у якій проти задоволення скарги не заперечував і просив розглянути її за його відсутності.

Дослідивши матеріали скарги, суд приходить до наступних правових висновків.

Згідно ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.

Законодавче врегулювання процедури адміністративного затримання передбачено нормами глави 20 КУпАП.

Так, відповідно до ст. 260 КУпАП (в редакції, що діяла станом на 23.07.2009 року) адміністративне затримання є заходом забезпечення провадження в справах про адміністративні правопорушення та згідно частини першої вказаної статті допускається у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 261 КУпАП про адміністративне затримання складається протокол.

Підстави адміністративного затримання органами внутрішніх справ визначено п. 1 ч. 2 ст. 262 КУпАП.

Відповідно до ст. 267 КУпАП адміністративне затримання може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) відносно органу (посадової особи), який застосував ці заходи, прокуророві або до суду.

Крім цього, судом встановлено, що рішенням Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України (№ 2)» (Заява № 45797/09), яке набуло статусу остаточного 06 липня 2015 року, було визнано порушення прав скаржника, закріплених в п. 1 ст. 5 та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно примусової госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, а також його скаргу стосовно збирання органами внутрішніх справ відомостей про нього.

Зокрема, у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини (далі Суд) зазначив, що стаття 5 Конвенції, наряду зі статтями 2, 3 та 4, закріплює одне з найбільш важливих прав, які захищають фізичну безпеку людини, а тому її важливість у демократичному суспільстві є надзвичайною (див. рішення у справах «Маккей проти Сполученого Королівства» (McKay v. the United Kingdom [ВП]), заява № 543/03, п. 30, ECHR 2006-Х, та «Шторк проти Німеччини» (Storck v. Germany), заява № 61603/00, п. 102, ECHR 2005-V).

Згідно цього рішення Суду були встановлені фактичні обставини того, що у липні 2009 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд отримав від заявника кілька листів, в яких містилися надзвичайно образливі зауваження на адресу суддів, у провадженні яких перебували ініційовані ним справи.

23 липня 2009 року у зв`язку з цими листами секретар суду склав протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначалось, що заявник висловлює свою неповагу до суду. Справу було передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська (далі - Красногвардійський суд). Того ж дня, засідаючи у складі одного судді, Красногвардійський суд провів засідання за участю заявника. Згідно з протоколом засідання заявник наполягав на своїй версії перебігу подій, викладеній у його листах, які він грубими не вважав. Вивчивши матеріали справи і заслухавши заявника, суд (для встановлення осудності заявника) призначив стаціонарну судово-психіатричну експертизу. Зазначена експертиза мала проводитися у відділенні судово-психіатричних експертиз Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні (далі - психіатрична лікарня). Суддя посилався на статтю 20 Кодексу України про адміністративні правопорушення та статтю 21 Закону України «Про психіатричну допомогу» (див. пункти 60 і 63). У постанові зазначалося, що вона оскарженню не підлягає.

Із зали засідань міліція доправила заявника до Красногвардійського РВ УМВС України м. Дніпропетровська в Дніпропетровській області, де він знаходився близько трьох годин. Потім його доправили до психіатричної лікарні.

Наступного дня, 24 липня 2009 року, психіатрична лікарня повідомила Красногвардійський суд, що не може провести судово-психіатричну експертизу відповідно до постанови суду, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, що його характеризують. Заявника було виписано з лікарні, а жодних документів щодо стану його психічного здоров`я складено не було.

31 липня 2009 року заявник оскаржив постанову суду від 23 липня 2009 року.

4 серпня 2009 року голова Красногвардійського суду надав міліції вказівки зібрати відомості про особу заявника, які були необхідні психіатричній лікарні для встановлення стану його психічного здоров`я. Міліції надано вказівки, зокрема, зібрати усі документи, пов`язані із психіатричним лікуванням або медикаментозною терапією заявника, а також характеристики на нього від його родичів, сусідів та колег.

6 серпня 2009 року місцева поліклініка повідомила міліцію, що заявник не проходив психіатричного лікування та не перебуває під психіатричним спостереженням.

14 серпня 2009 року апеляційний суд Дніпропетровської області залишив апеляційну скаргу заявника на постанову від 23 липня 2009 року без розгляду. Суд зазначив, що оскаржувана постанова стосувалась процесуального питання і оскарженню не підлягала.

02 вересня 2009 року Красногвардійський суд надіслав міліції вказівки забезпечити явку заявника для проведення стаціонарного судово-психіатричного обстеження.

14 вересня 2009 року міліція знову доправила заявника до психіатричної лікарні. Обставини цього затримання невідомі.

21 вересня 2009 року старший експерт відділення судово-психічних експертиз психіатричної лікарні направив до Красногвардійського суду листа, в якому зазначив, що для проведення експертизи заявника потрібні деякі додаткові документи: характеристика з останнього місця роботи та докладні відомості про стан його психічного здоров`я від його двоюрідного брата та колишньої дружини. Без цієї інформації провести його експертизу було неможливо.

02 жовтня 2009 року двоюрідний брат заявника надав роз`яснення щодо характеру та поведінки заявника, не вдаючись до подробиць. Він також зазначив, що заявник ніколи не був одружений.

08 жовтня 2009 року комісією експертів було складено акт, згідно з яким встановити діагноз та надати експертний висновок щодо стану психічного здоров`я заявника було неможливо «у зв`язку зі складністю випадку та неясністю клінічної картини». Тому було рекомендовано проведення повторної експертизи. Того ж дня заявника було виписано з лікарні без експертного висновку. Згідно з його твердженнями, один з експертів запевнив його в тому, що стан його психічного здоров`я є задовільним.

Таким чином, у цій справі Суд зазначає, що з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року (загалом двадцять п`ять днів) заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд не вбачає підстав вважати інакше.

Крім того, у рішенні зазначено, що тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобігання позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У зв`язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики, особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою, по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), рішення від 24 жовтня 1979 року, п. 39, Series A № 33). Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічно хворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Суд зазначає, що у цій справі єдиною підставою поміщення заявника до психіатричної лікарні були сумніви судді щодо стану психічного здоров`я заявника, які випливали з образливих та грубих висловів заявника щодо інших суддів. Суддя призначив стаціонарну психіатричну експертизу заявника, що означало поміщення його до психіатричної лікарні на строк до 30 діб, без отримання попереднього медичного висновку та за відсутності у матеріалах справи будь-яких медичних або інших документів, які б обумовлювали таке рішення.

Таким чином, проаналізувавши та оцінивши вищезазначені обставини, суд приходить до висновку про те, що знайшли своє підтвердження факти незаконного позбавлення ОСОБА_1 свободи з 29 вересня 2009 року по 08 жовтня 2009 року у КЗ «ДКПЛ» при провадженні справи про адміністративне правопорушення, а отже, скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 8, 29 Конституції України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 260, 261, 262, 267 КУпАП,

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним позбавлення ОСОБА_1 свободи з 29 вересня 2009 року по 08 жовтня 2009 рік у КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР».

Постанову може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя: К.О. Шелестов