Справа № 467/741/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді Явіца І.В.

з участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка справу про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця смт. Арбузинка Миколаївської області, громадянина

України, працюючого адміністратором бару «Янтарний», зареєстрований і проживає за адресою : АДРЕСА_1 , раніше до адміністративної відповідальності не притягувався,-

за ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

ВСТАНОВИВ :

Із протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 326189 від 27 червня 2020 року вбачається, що 27 червня 2020 року о 00 год. 01 хв. ОСОБА_1 будучи адміністратором бару «Янтарний», що розташований по вул. Шевченка, 185 в смт. Арбузинка, не забезпечив виконання пункту постанови КМУ №382 від 20.05.2020 року та постанови МОЗ № 34 від 06.06.2020 року, а саме : на касі обслуговування знаходився без маски.

Дії ОСОБА_1 уповноваженою особою кваліфіковані за ст. 44-3 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою провину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП, не визнав та пояснив, що дійсно він перебував на роботі в барі «Янтарний» коли працівники поліції зайшли в приміщення.

Весь час він був у захисній масці, проте, коли вийшов з підсобного приміщення, то знав її. В цей час поліцейські почали складати протокол про адміністративне правопорушення.

У свою чергу, суд, піддавши аналізу зміст протоколу про адміністративне правопорушення та перевіривши його на відповідність вимогам закону, дослідивши додані до нього матеріали у відповідності до положень ст. 252 КУпАП і заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи, у їх сукупності, керуючись законом, виходив із такого.

Статтями 251, 280 КУпАП, визначено фактичні дані, обставини на основі яких, у визначеному законом порядку, орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

А обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Водночас, згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне

правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, такі докази мають випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто бути такими, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Тож, оцінюючи кожний із наданих доказів, як окремо, так і в сукупності, суд вважає за необхідне вказати на таке.

Відповідальність за ст. 44-3 КУпАП настає у разі порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести у її діях складу та події адміністративного правопорушення, передбаченого вказаною нормою.

При цьому, сам факт визнання своєї вини особою або підтвердження нею обставин, що відображені у протоколі, не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності. З`ясування обставин, за яких вчинено адміністративне правопорушення, яке поставлено за провину особі, що притягується до адміністративної відповідальності, буде неповним і поверховим, якщо не дослідити його в усіх тих аспектах, про які зазначено вище (постанова ВС КАС у справі №537/2088/17 від 15 травня 2019 року).

Тож, дослідивши сам протокол про адміністративне правопорушення, суд сприймає його як такий, що не відповідає вимогам закону, а відображена у ньому фабула висунутого «обвинувачення» є такою, що порушує конвенційні права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Так, згідно ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення, серед іншого, зазначаються місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане порушення.

А це свідчить про те, що закон вимагає обов`язкового відображення у протоколі трьох складників, а саме : фактичних обставин події, правової кваліфікації та формулювання самого порушення.

При цьому, під формулюванням порушення (його суттю) розуміється короткий виклад тексту диспозиції правової норми, порушення якої інкримінується особі, адже фабула обвинувачення виступає фактично моделлю вчиненого діяння, а юридичне формулювання (формула та формулювання) це правова модель діяння, вказівка на норми права, порушення яких інкримінується особі.

Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 25 липня 2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» зазначено, що «обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і

є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч.3 ст.6 Конвенції…»

У Рішенні ЄСПЛ від 9.10.2008, прийнятому у справі «Абрамян проти Росії», зазначено, що «деталі скоєння злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він офіційно вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення».

В цьому ж рішенні ЄСПЛ нагадав, що положення п.п.«а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду».

Таким чином, особа, якій висунуте звинувачення, повинна бути детально поінформована про його причину, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення останнього, а також про його характер, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів.

Однак, у цій ситуації, обвинувачення висунуте із порушенням установлених ЄСПЛ критеріїв.

Очевидно, що норма ст. 44-3 КУпАП є банкетною, тобто заповненою приписом конкретного закону чи іншого джерела права і, відповідно, зобов`язує уповноважену особу вказати його, у тому числі й з посиланням на пункт (конкретну норму) та реквізитами, зокрема, датою прийняття акту.

Інакше кажучи, порушення конкретної правової норми (правила поведінки/заборони), яка, зокрема, міститься у томі чи іншому нормативно правовому акті, становить собою об`єктивну сторону правопорушення, як у цьому випадку, передбаченого ст. 44-3 КУпАП.

Але протокол про адміністративне правопорушення, що складений уповноваженою особою відносно ОСОБА_1 не містить посилання на конкретні норми, порушення яких його інкримінується.

У цьому випадку протокол містить посилання вимоги постанови КМУ №382 від 20.05.2020 року та постанови МОЗ № 34 від 06.06.2020 року, однак, які конкретно вимоги (норми), з урахуванням законодавчої конструкції цих нормативних актів, були порушені не вказано.

Іншими словами, не вказавши порушення конкретного пункту (підпункту) постанови КМУ та МОЗ, тобто, фактично правової норми, яка установлює правило поведінки, уповноважена особа поклалась на розсуд суду при її виборі.

Однак, суд вкотре наголошує, що уточнювати і відредактовувати протокол з цього питання самостійно він змоги не має, адже ЄСПЛ у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення.

При цьому, за логікою ЄСПЛ, при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа

позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

А неконкретність обвинувачення, з огляду на викладене вище, порушує права на захист особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, так як будувати тактику захисту і, відповідно, належно захищатися від неконкретного обвинувачення по суті неможливо, що порушує конвенційні права особи.

Крім цього, слід відмітити, що процедура розгляду справ про адміністративні правопорушення не передбачає участі при судовому розгляді сторони обвинувачення, що може призвести до змішування ролі обвинувача і судді і тим самим дати підстави для законних сумнівів неупередженості суду, порушити принцип змагальності (див. наприклад пункти 75-79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Карелін проти Росії», пункт 54 справи «Озеров проти Росії», пункти 44-45 справи «Кривошапкін проти Росії»).

У зв`язку із чим суд не може самостійно перебирати на себе «функції обвинувачення» і відшукувати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, винуватість особи має доводитися саме в суді, що вимагає «обережності дій суду» при вирішені питання про тягар доказування в такій категорії справ.

Тим більше, що дана справа надійшла до суду повтрно після її повернення з доопрацювання, на яке вона була направлена постановою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 08 липеня 2020 року з огляду на установлені судом порушенням вимог КУпАП, у тому числі й щодо зазначення конкретної правової норми, недотримання якої інкримінується у даному випадку.

Але у процесі доопрацювання вказані у постанові суду недоліки не усунуто, хоча згідно з Конституцією України до основних засад судочинства віднесено, зокрема, обов`язковість судового рішення (пункт 9 частини другої статті 129); судове рішення є обов`язковим до виконання (частина перша статті 129).

Тим самим, не усунення в процесі доопрацюванння недоліків протоколу у частині відображення суті порушення указують на відсутність можливісті констатації факту доведеності винуватості особи, що притягається до адмінстратвиної відповідальності із дотриманням стандарту доказування «поза розумним сумнівом».

Адже у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Гурепка проти України» від 08.07.2010 року, Суд, зокрема, зазначив, що адміністративні правопорушення через суворість санкцій слід відносити до фактично кримінальних правопорушень, з усіма гарантіями статті 6 Конвенції та, відповідно, й статті 2 Протоколу № 7 до Конвенції.

Отже, Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження в справах про адміністративні правопорушення, а тому піддавши аналізу висунуте у даному випадку «обвинувачення» суд сприймає його як таке, що висунуте з порушенням закону.

Крім цього, суд вимушений констатувати порушення положень ч. 2-4 ст. 256 КУпАП при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, що має наслідком визнання його недопустимим як доказу.

Оскільки відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року визнаватися допустимими і використовуватися як докази в справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства, а перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в такому процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Так, згідно ч.2 ст. 256 КУпАП протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту

протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання ( ч.3 ст. 256 КУпАП).

Та у цьому випадку видно, що протокол про адміністративне правопорушення не підписаний особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, а так само відсутній і запис про її відмову від його підписання, що не відповідає вимогам ч.3 ст. 256 КУпАП.

До того ж, у протоколі не зазначені свідки та не відображена їх відсутність, що у цілому ставить під сумнів об`єктивність цього документу, а визначення суті адміністративного правопорушення за результатами вивчення таких даних протоколу безпосередньо та у сукупності з долученими на підтвердження викладених у ньому обставин уповноваженою особою поліції матеріалами, як доказів, якими доводиться вина особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, не є очевидним.

Тому, у світлі вищевикладеного, суд сприймає протокол про адміністративне правопорушення, який містить у собі неконкретну фабулу обвинувачення і одночасно є складеним з порушенням ч.3 ст. 256 КУпАП, як недопустимий доказ і не може посилатись на нього при прийнятті рішення.

Щодо оцінки інших наданих доказів, то останні є похідними від протоколу про адміністративне правопорушення, а тому ні самі по собі, ні в сукупності не можуть лягти в основу обвинувачення.

Це стосується, зокрема, рапортів від 27 червня 2020 року та відеозапису події, що доданий до протоколу.

Ці докази не є самостійними і навіть у сукупності достатніми для констатації наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП, і за умови визнання протоколу про адміністративне правопорушення недопустимим доказом, ані самі по собі, ані в сукупності не свідчать про дійсність усіх ознак складу правопорушення.

Інші ж докази, як то, копія свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця, копія ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями із додатком до неї, а так само і копія цивільно правового договору від червня 2020 року, вказують лише на місце роботи ОСОБА_1 і паралельно не свідчать про наявність у його діях (бездіяльності) складу адміністративного правопорушення.

Тож, підсумовуючи викладене, можна стверджувати, що із суті адміністративного правопорушення, викладеного у протоколі, випливає, що особою, яка його склала, за відсутності у матеріалах справи в достатньому обсязі належних та допустимих доказів на підтвердження обставин правопорушення, не доведено вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП.

Жодних інших доказів до матеріалів справи уповноваженою особою не долучено та судом не установлено, зокрема, відсутні будь які інші докази із числа передбачених ст. 251 КУпАП, фактичні дані яких би слугували підтвердженням висунутого обвинувачення, принаймні, пояснення будь яких інших свідків.

Водночас, стаття 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічного роду положення закріплено і у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ, 1950 р.), які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Отже в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Тобто, суд не може припускати, що певну обставину доведено. Факт або стався, або його не було. Якщо у суду залишаються сумніви, то застосовуються правила про розподіл тягаря доведення. Якщо сторона, на яку покладено тягар, не виконує його, факт вважається таким, що не доведений і навпаки.

Однак, ураховуючи вищевикладене, з огляду на те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення проводиться лише у межах обставин, викладених у протоколі, у той час, як суд не наділений повноваженнями самостійно змінювати фактичні обставини, відхиливши ряд наданих уповноваженою особою недопустимих доказів, слід констатувати недоведеність складу правопорушення.

А ураховуючи положення статей 7, 9, 245, 251, 280 КУпАП, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності адміністративного правопорушення та її вини у його вчиненні, яка підтверджена належними і допустимим доказами.

За таких умов, суть вчиненого правопорушення з кваліфікацією дій за ст.44-3 КУпАП є сумнівною, що є не прийнятним у світлі змагального процесу та не кореспондується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», а тому оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності вважаю, що провадження у цій справі слід закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, який вказує на те, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутності складу адміністративного правопорушення.

У зв`язку з чим, дане адміністративне провадження, з урахуванням вимог п. 1 ст. 247 КУпАП, підлягає закриттю, а судовий збір не підлягає стягненню із ОСОБА_1 .

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 221, 245, 247, 251, 252, 268, 272, 280, 321 Кодексу України про адміністративне правопорушення, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 44-3 КУпАП - закрити на підставі п.1 ст.247 цього ж Кодексу у зв`язку з відсутністю у його діях складу цього адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя І.В. Явіца