Справа № 467/842/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді Явіци І.В.

з участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

розглянувши матеріали, які надійшли від Управління Держпраці у Миколаївській області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Запоріжжя, громадянин України, працюючого в.о. обов`язки директора Державне підприємство «Хлібна база №76», проживає за адресою : АДРЕСА_1 ,

за ч. 1ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення № МК11286/319/АВ/П/ПТ від 31 липня 2020 року ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.41 КУпАП, оскільки порушив законодавство про працю, а саме : норми ч. 1,4 ст. 115, ч.1 ст. 116 КЗпП України та ст.21 Закону України «Про відпустки».

Сам ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце повідомлявся належно шляхом направлення судових повісток за адресами, що наявні у матеріалах справи, у тому числі й за місцем роботи, причин свого неприбуття не вказав, будь яких заяв чи то клопотань до суду не направляв.

З огляду на, що суд, виходячи з положень ст. 268 КУпАП та беручи до те, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (постанова ВС від 15 травня 2019 року у справі № 0870/8014/12), вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність ОСОБА_2 .

Вказане узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 14.10.2003 у справі «Трух проти України», від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», від 26.04.2007 у справі «Шевченко проти України», відповідно до яких в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

За таких обставин, суд, дослідивши наявні у провадженні докази у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом,виходив із такого.

Згідно вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справі про адміністративне правопорушення, серед іншого, є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом.

Водночас, положення ст. 280 КУпАП зобов`язують орган (посадову особу) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

В силу ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, серед іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, а також протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Зокрема, відповідальність за ч.1 ст. 41 КУпАП настає у разі порушення встановлених термінів виплати пенсій, стипендій, заробітної плати, виплата їх не в повному обсязі, терміну надання посадовими особами підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та фізичними особами - підприємцями працівникам, у тому числі колишнім, на їхню вимогу документів стосовно їх трудової діяльності на даному підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця, необхідних для призначення пенсії (про стаж, заробітну плату тощо), визначеного Законом України "Про звернення громадян", або надання зазначених документів, що містять недостовірні дані, порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення, а також інші порушення вимог законодавства про працю.

Тож, уданому випадку протокол про адміністративне правопорушення фіксує наявність дійсних порушень норми законодавства про працю, як то, положень ч. 1,4 ст. 115, ч.1 ст. 116 КЗпП України та ст.21 Закону України «Про відпустки».

Аналогічну за змістом інформацію щодо наявності у ДП «Хлібна база №76» порушень трудового законодавства, а саме : ч. 1,4 ст. 115, ч.1 ст. 116 КЗпП України та ст.21 Закону України Про відпустки містить й Акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю.

Крім цього, відображені у цих документах факти підтверджуються ще й доданими до протоколу відомостями на виплату готівки щодо працівників ДП «Хлібна база №76».

Проте, усі ці докази, як то протокол про адміністративне правопорушення, Акт інспекційного відвідування № МК 11286/319/АВ від 21 липня 2020 року та відомості на виплату готівки, як самі по собі, так і у сукупності вказують лише дійсність факту порушення строків розрахунків із працівниками ДП «Хлібна база №76».

Однак, вони, навіть у сукупності не вказують на наявність у допущених порушення вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а як наслідок, і наявності суб`єктивної сторони складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 41 КУпАП.

У цьому контексті суд вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

У теорії права виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії або бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Умисел, як правило, поділяється на прямий і непрямий.

Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Зокрема, щодо адміністративних правопорушень, то згідно із ст. 10 КУпАП вони визнаються вчиненими умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Водночас, адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити (ст. 11 КУпАП).

Як наслідок, аби констатувати факт учиненого правопорушення, слід установити наявність і дійсність усіх ознак його об`єктивної та суб`єктивної сторони.

Останню ж ( суб`єктивну сторону) визначає спрямованість умислу особи, її вина у вчиненому та форма цієї вини.

Інакше кажучи, за відсутності об`єктивної неможливості вчасно провести з працівниками розрахунки, то умисел, направлений на вчинення правопорушення, передбаченого ст. 41 КУпАП, відсутній.

Проте, дані протоколу про адміністративне правопорушення, так само як і додані до нього матеріали, не містять будь-яких відомостей, які б давали підстави вважати, що виявлене порушення допущене через які б то не було винні чи необережні дії особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Тобто, не надано жодного доказу, а із тих, що надані не випливає факту того, що ОСОБА_1 усвідомлював протиправний характер своїх дій чи бездіяльності, передбачав їх шкідливі наслідки і бажав їх або свідомо допускав настання цих наслідків.

Тож, не є спростованою можливість розрахунків із працівниками у визначені ст.ст. 115, 116 КЗпП України.

При цьому, обов`язок доказування умислу, а, відповідно, і суб`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, покладається на особу, уповноважену складати протокол про адміністративне правопорушення ( ч.2 ст. 251 КУпАП)

Як наслідок, наявність умислу у особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на учинення інкримінованого правопорушення, не є доведеною обставиною згідно із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», з урахуванням того, що докази мають випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто бути такими, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із установленим ЄСПЛ стандартом доказування (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Тобто, у цій ситуації уповноважена особа мала б беззаперечно шляхом представлення перед судом ряду доказів довести можливість у ОСОБА_1 провести розрахунку із працівниками у встановлені законом строки.

Проте, цих доказів надано не було, що дає суду підстави сумніватись у наявності вини особи у вчиненні інкримінованого правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 41 КУпАП.

У цьому аспекті слід відмітити ще й те, що протокол про адміністративне правопорушення не відображає конкретних дій чи то прояву бездіяльності ОСОБА_1 , які призвели до установлених на підприємстві порушень трудового законодавства.

Отже в силу дії принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

А тому, повертаючись до обставин даної справи, суд звертає увагу на те, що проаналізувавши фактичні дані у цій справі, не установлено доведеність факту наявності у діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності усіх ознак адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 41 КУпАП, оскільки не надано беззаперечних доказів наявності вини, яка вказує на наявність і суб`єктивної сторони правопорушення.

Так як Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.рушення.

А Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у суду щодо винуватості особи після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості звинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати особу винною.

Стаття 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічного роду положення закріплено і у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

В той же час, Європейський суд з прав людини неодноразово відмічав, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину, а всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Тому, суд, за відсутності інших фактичних даних, які є доказом вини особи, що притягується до адміністративної відповідальності, у тому числі й щодо наявності умислу, вважає не доведеною провину ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого правопорушення, оскільки у межах розумного сумніву залишається дійсність вини останнього.

Однак, нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення не передбачено закриття провадження у зв`язку з недоведеністю винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, а тому вважаю, що провадження у справі щодо ОСОБА_1 підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю у його діях складу вказаного адміністративного правопорушення, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, який вказує на те, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Судвоий збір не підлягає стягненню в ОСОБА_1 в силу норми ст. 40-1КУпАП, оскільки він, з мотивів, що наведені судом вище, не піддається адміністративному стягненню.

Тому на підставі викладеного, керуючись ст.ст. 247, 248, 249, 251,252, 283-285 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 41 КУпАП закрити на підставі п.1 ст. 247 того ж Кодексу у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження.

Суддя І.В. Явіца