КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ 760/7183/20 Постанова винесена суддею Оксютою Т.Г.
№ 33/824/2924/2020
Категорія: ст. 471 МК України
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2020 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Павленко О.П., за участю: представника Київської митниці Держмитслужби Захарова А.О. та захисника Кормушина Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу про порушення митних правил стосовно

ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), громадянина Йорданії, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Зарка, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ( ОСОБА_3),

за апеляційною скаргою представника Київської митниці Держмитслужби Клімова С.Г. на постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року,

в с т а н о в и в:

Постановою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у порушенні митних правил, передбачених ст. 471 МК України, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 700 грн.

Крім того стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в сумі 420 грн. 40 коп.

Валюту, вилучену згідно з протоколом про порушення митних правил № 0353/10000/20 від 19 лютого 2020 року у розмірі 4600 доларів США, повернуто ОСОБА_1 або його законному представнику у встановленому законом порядку.

Як встановив суддя місцевого суду в постанові, 19 лютого 2020 о 02 год. 35 хв. на митний контроль поступив громадянин Йорданії ОСОБА_1 , який прилетів з Туреччини, м. Анкара, літаком а/к «Pegasus Air Lines», рейсом № 1722 своїми діями обрав канал, позначений символами зеленого кольору - «зелений коридор», тим самим, відповідно до ч. 5 ст. 366 МК України заявив про те, що переміщувані ним через митний кордон України товари не підлягають письмовому декларуванню, оподаткуванню митними платежами, не підпадають під встановлені законодавством заборони та обмеження щодо ввезення на митну територію України, тобто своїми діями засвідчив факти, що мають юридичне значення.

На підставі п. 4 ст. 336 та ст. 342 Митного Кодексу України громадянинові, який самостійно обрав спосіб проходження митного контролю «зелений коридор», після перетину пасажиром «зеленої лінії» було задано запитання щодо наявності в нього готівки, на що він відповів, що має приблизно 10000 доларів США.

Після цього пасажирові було запропоновано пред`явити всю готівку. В службовому приміщенні митниці (зоні митного контролю), пасажиром було видано готівку в розмірі 15 412 доларів США, що знаходились у відкритому паперовому конверті, який перебував у кишені брюк одягнених на пасажирові.

Зі слів пасажира 10000 доларів США належать йому особисто, а 5412 доларів США кошти його друга, який прибув разом з ним цим самим рейсом, але пройшов митний контроль окремо раніше. Зазначена готівка переміщувалась без ознак приховування.

Пасажир обрав проходження митного контролю «зелений коридор», де передбачено наявність у громадян готівки у сумі, яка не перевищує еквівалент 10 000 євро.

З виявленої суми пасажиру було пропущено 10 812 доларів США (що за курсом НБУ станом на 19.02.2020 становить 9999 євро). За протоколом про порушення митних правил вилучено 4 600 доларів США. Готівка була перерахована в службовому приміщенні митниці в присутності пасажира.

На момент проходження митного контролю належним чином оформленої митної декларації пасажир не надав, до моменту перетину ним «зеленої лінії» для отримання довідкової інформації та роз`яснення митних правил та порядку використання двоканальної системи до інспектора митниці на стійку митної консультації не звертався

Таким чином, своїми діями громадянин Йорданії ОСОБА_1 , під час проходження митного контролю в залі «Приліт» терміналу «D» ДП МА «Бориспіль» порушив встановлений ст. 366 МК України порядок проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю.

В апеляційній скарзі представник Київської митниці Держмитслужби Клімов С.Г., оспорюючи виключно висновки суду першої інстанції в частині незастосування до ОСОБА_1 конфіскації предметів порушення митних правил, просить постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року скасувати в повному обсязі та постановити нову, якою визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні порушення митних правил за ст. 471 МК України та застосувати до нього стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 грн. з конфіскацією грошових коштів.

В доповненні до апеляційної скарги представник Київської митниці Держмитслужби Захаров А.О. посилається на те, що висновки суду першої інстанції про незастосування до ОСОБА_1 додаткового стягнення у виді конфіскації вилученої валюти суперечать вимогам національного законодавства, а також є необґрунтованими з точки зору положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які застосував суд першої інстанції.

Зокрема, апелянт посилається на те, що при вирішенні питання про накладення адміністративного стягнення в справі про порушення митних правил необхідно враховувати позицію Верховного суду України, яка викладена в офіційному виданні - "Віснику Верховного суду" (№ 11 за 2014 рік) у статті "Особливості застосування конфіскації грошових коштів як адміністративного стягнення за порушення митних правил "зеленого коридору" та викладає в апеляційній скарзі витяги з указаної статті, підсумовуючи власну позиції тим, що застосування норм Конвенції та практики ЄСПЛ щодо неможливості конфіскації предмета правопорушення можливе лише за умови відповідності обставин справи певним критеріям та умовам, зокрема і тим, коли виконання норми національного законодавства порушує основні права громадянина - правопорушника (право на житло, на охорону здоров`я, свободу пересування тощо), а також коли вартість предмета правопорушення у співвідношення з майном (фінансовим) станом порушника настільки значна, що конфіскація може істотно вплинути на майновий (фінансовий) стан порушника, а також за умови, що саме порушник є власником предмета правопорушення. Але, за позицією апелянта, такі обставини суд у постанові не дослідив.

Стверджує, що суд безпідставно взяв до уваги представлені захисником документи щодо боргових зобов`язань ОСОБА_1 , при цьому апелянт ставить під сумнів дійсність договору позики, з огляду на зміст заяву від 03 березня 2020 року громадянина ОСОБА_5 щодо передачі в борг ОСОБА_1 суму у розмірі 5 000 доларів США, яка не містить даних про умови, на яких була надана позика, строку дії договору та терміну повернення позики.

Звертає увагу апелянт на те, що за позицією захисника, метою переміщення ОСОБА_1 грошових було надання фінансової допомоги на лікування брату у сумі приблизно 281 160 грн., яка майже повністю покривається сумою, яка була пропущена ОСОБА_1 , а це 264 279 грн., проте вказана обставина залишилась без оцінки суду.

Також вважає, що суд не обґрунтував, у чому саме буде надмірний тягар для правопорушника у разі конфіскації вилучених коштів та стверджує, що застосування такого терміну взагалі є сумнівним до ситуації, коли особа (з її слів) ніде не працює (хоча надає довідки з місця роботи), маючи на утриманні двох малолітніх дітей, бере в борг у сукупності 15000 доларів США, не маючи при цьому жодної перспективи на повернення боргу.

Крім того, як вказує апелянт, суд не визначив розмір та характер нанесеної ОСОБА_6 шкоди, зазначивши лише, що вона була незначною, та не вказав, чи мав правопорушник можливість відвернути шкідливі наслідки правопорушення.

Заслухавши пояснення представника Київської митниці Держмитслужби, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, заперечення захисника щодо апеляційного прохання, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи про порушення митних правил, вважаю апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 486 МК України, ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

За змістом ч. 5 ст. 529 МК України порядок оскарження постанови суду (судді) у справах про порушення митних правил визначається Кодексом України про адміністративні правопорушення. Отже, такий порядок застосовується відповідно до ст. 294 КУпАП, положеннями частини 7 якої визначено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Враховуючи, що апеляційна скарга подана представником Київської митниці Держмитслужби лише в частині накладеного на ОСОБА_1 заходу адміністративного стягнення, за відсутності підстав для перегляду судового рішення з усіх вирішених у постанові питань, встановлені суддею місцевого суду фактичні обставини вчинення правопорушення, доведеність вини ОСОБА_1 за ст. 471 МК України апеляційним судом не перевіряються, оскільки ніким із учасників судового розгляду не оспорюються.

Що стосується рішення судді місцевого суду про незастосування конфіскації предметів порушення митних правил та повернення ОСОБА_1 вилученої під час провадження в справі про порушення митних правил валюти, то доводи апеляційної скарги представника митниці щодо його неправомірності, є непереконливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 МК України законодавство України з питань державної митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Статтею ст. 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, і відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Також статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до ст. 487 МК України провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

За змістом ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до положень ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення за адміністративне правопорушення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Санкцією ст. 471 МК України передбачено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі якщо безпосередніми предметами правопорушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, - також конфіскацію цих товарів.

Згідно із ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У рішенні в справі "Трегубенко проти України" ЄСПЛ зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар" (рішення щодо Брумареску, параграф 78).

У рішенні "Гирлян проти Росії", яким констатовано порушення державою ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, Суд повторює, що для того, щоб бути пропорційним, втручання повинно відповідати серйозності порушення і санкції з огляду на тяжкість злочину, за яке воно призначене для покарання - в даному випадку недотримання вимоги декларації - а не серйозність будь-якого передбачуваного порушення, яке насправді не було встановлено. При цьому Суд погодився, що конфіскація була надмірною та непропорційною переслідуваній законній меті, адже гроші були отримані на законних підставах, і така жорстка система не в змозі забезпечити необхідний справедливий баланс між вимогами загальних інтересів і захистом права людини на власність. Міра конфіскації поклала на заявника індивідуальне і надмірне навантаження і була неспіврозмірна скоєному злочину.

У рішенні "Садоча проти України", яким констатовано порушення державою ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, ЄСПЛ установив, що конфіскація всієї незадекларованої під час проходження митного контролю суми грошей наклала на заявника індивідуальний та надмірний тягар і була непропорційною до вчиненого правопорушення. У цій же справі ЄСПЛ встановив, що адміністративне правопорушення, у вчиненні якого заявника було визнано винним, полягало у недекларуванні ним суми готівки, яку він перевозив через митний кордон. У зв`язку з цим слід зазначити, що, дійсно, як вказав заявник, вивезення іноземної валюти з території України не було незаконним відповідно до українського законодавства. Дозволялося не лише вивезення валюти, але й сума, яка могла бути законно перерахована або, як у цій справі, фізично перевезена через митний кордон у випадку декларування, в принципі, не була обмежена на момент подій.

Таким чином, оцінюючи дотримання права на мирне володіння своїм майном, ЄСПЛ виходить з оцінки забезпечення "справедливого балансу", дотримання принципу пропорційності (справедливої рівноваги між інтересами суспільства і основними правами окремої людини) (п.п. 69, 73 рішення у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", п.п. 31, 34 рішення у справі "Ізмайлов проти Росії").

При розгляді справи про порушення митних правил відносно ОСОБА_1 та накладенні на нього адміністративного стягнення суддею місцевого суду вказані вимоги закону були дотримані та з огляду на встановлені обставини обґрунтовано була застосована практика ЄСПЛ.

Мотивуючи висновки про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 стягнення у виді конфіскації вилученої валюти, суддя виходив з того, що вказане додаткове стягнення не відповідатиме критерію пропорційності.

Зокрема, у постанові суд зазначив, що правопорушення, яке вчинив ОСОБА_1 , полягало у переміщенні через митний кордон не задекларованих митному органу грошових коштів, що підлягає обов`язковому декларуванню, тобто єдине протиправне діяння, яке вчинив ОСОБА_1 , полягає в ненаданні митному органу відповідної декларації, водночас діючим законодавством України не обмежено ввезення готівкової іноземної валюти в Україну та вивезення, обмежена лише сума (10 000 євро), яка може бути ввезена або вивезена без письмового декларування; суб`єктивна сторона дій правопорушника полягає у протиправній необережності у формі недбалості; шкода, яку він міг потенційно завдати державі, є незначною та недекларування вказаної суми грошей фактично призвело б до відсутності інформації у органів влади про те, що ці кошти ввезені на територію України; в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували завдання шкоди державним чи суспільним інтересам, та які б доводили, що вилучені кошти були отримані незаконним шляхом і могли бути використані для забезпечення можливої протиправної діяльності.

Крім того, суд встановив, що громадянин Йорданії ОСОБА_1 , який постійно проживає та працює в Китаї, прилетів в Україну відвідати рідного брата та надати йому матеріальну допомогу в лікуванні, орієнтовна вартість якого становить 281160 грн. ОСОБА_1 має на утриманні двох неповнолітніх дітей, працює менеджером та його заробітна плата становить 1 200 доларів США на місяць. 15 січня 2020 року він взяв позику в розмірі 10 000 доларів у компанії, де працює.

Такі обставини об`єктивно підтверджуються документами, представленими стороною захисту в суді (а.с. 31-55), і не викликають жодних сумнівів у їх достовірності.

Отже, висновок суду про те, що конфіскація вилучених у ОСОБА_1 коштів буде непропорційною по відношенню до вчиненого ним правопорушення та становитиме для нього індивідуальний надмірний тягар, є правильним і доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Посилаючись на дотримання принципу пропорційності у разі застосування конфіскації вилученої валюти, представник митного органу лише порівнює суму, яка була пропущена ОСОБА_1 (еквівалент 10 000 євро), і вилучену суму - 4 600 доларів США, та стверджує, що ця сума є достатньою для забезпечення витрат правопорушника в Україні. Однак указані обставини, які є суто формальними, не можуть слугувати підставою для застосування додаткового стягнення, оскільки підлягають оцінці в сукупності з фактичними обставинами справи, змістом та наслідками правопорушення, даними щодо особи правопорушника і його майнового стану в цілому, на чому й апелянт наголошував у своїй скарзі. Між тим, суд у постанові таким обставинам надав належну оцінку, врахувавши, поміж іншого, позицію правопорушника, який щиро визнав свою вину.

Що стосується отриманих в аеропорту правопорушником у ОСОБА_5 в борг 5 000 доларів США, що ставиться під сумнів апелянтом в контексті дотримання умов укладення договору позики, то суд такі обставини оцінив на предмет походження грошових коштів, які в подальшому були вилучені у ОСОБА_1 , та їх легальне походження представником митного органу не спростовано.

Враховуючи наведене, вважаю, що застосоване до ОСОБА_1 стягнення лише у виді штрафу відповідає принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства і необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини, закріпленого у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції. А тому не вбачаю підстав для задоволення апеляційної скарги представника Київської митниці Держмитслужби.

Керуючись ст. ст. 527, 529 МК України, ст. 294 КУпАП, суддя,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Київської митниці Держмитслужби Клімова С.Г. залишити без задоволення, а постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року в справі про порушення митних правил за ст. 471 МК України щодо ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 )- без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду О.П. Павленко