Справа № 308/5276/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2020 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Крегул М.М., розглянувши матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності, які надійшли з УПП в Закарпатській області ДПП, відносно гр. України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

30.05.2020 року о 23 год. 13 хв. ОСОБА_1 , перебувала у громадському місці на території ресторану «Комора» по вул. Легоцького, 23 в м. Ужгород, без вдягнених засобів індивідуального захисту (распіратора, захисної маски) та без документів, що посвідчують особу, чим порушила п.п. 1 п. 2, п. 16 постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року № 392.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена вчасно та належним чином. Від представника ОСОБА_2 адвоката Човганин М.І. до суду надійшло клопотання про закриття адміністративного провадження, на підставі п. 6 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із скасуванням акта, який встановлює адміністративну відповідальність. Зокрема, вказує на те що відповідно ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення. Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України № 641 від 22.07.2020 року, яка набрала чинності 01.08.2020 року до постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020 року були внесені зміни і пункти 2-8, 11, 12, 12-1, 12-2, 12-3, 13, 14, 15, 16 цієї постанови виключені.

Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, приходжу до наступного висновку.

Статтею 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 року № 1645-ІІІ передбачено, що карантин це адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

Згідно зі ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України.

Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації.

У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності. До відміни карантину його територію можуть залишити особи, які пред`явили довідку, що дає право на виїзд за межі території карантину.

Організація та контроль за дотриманням встановленого на території карантину правового режиму, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів покладаються на місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України установлено карантин.

Підпунктом 1 п.2, п. 16 цієї Постанови, із змінами внесеними від 2 квітня 2020 року постановою Кабінету Мністрів України № 255 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211» з 12 березня 2020 р. до 24 квітня 2020 р. на всій території України установлено карантин та заборонено з 6 квітня 2020 року перебування в громадських будівлях без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіратора або захисної маски, у тому числі виготовлених самостійно, а також перебувати на вулицях без документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство чи її спеціальний статус.

Вказані заборони так само визначені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», зокрема п.п. 1, 2 п. 3 цієї Постанови та установлено карантин з 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на усій території України установлено дію карантину з 1 серпня до 31 жовтня 2020 року та втратили чинність пункти 2-8, 11, 12, 12-1-12-3, 13-16 постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»

Разом з цим, відповідно до п.п. 1, 2 п. 10 цієї ж Постанови заборонено перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно і перебування на вулицях без документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство чи її спеціальний статус, без посвідчення про взяття на облік бездомної особи, довідки про звернення за захистом в Україні. Таким чином, доводи захисника Човганина М.І. про те, щои даною постановою не встановлена відповідальність за ці дії є безпідставними. Разом з тим в діях ОСОБА_1 відсутня ознака порушення - перебування в громадських місцях без засобів індивідуального захисту оскільки постановою визначено порушення -перебування в громадських будівлях , а не в громадських місцях, що поставлено їй у вину .Таким чином, ОСОБА_1 допустила порушення - перебування на вулиці без документів.

А відтак, враховуючи викладене суд приходить до висновку, що у діях ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, зокрема порушення встановленої заборони перебування на вулицях без документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство чи її спеціальний статус, без посвідчення про взяття на облік бездомної особи, довідки про звернення за захистом в Україні, а тому твердження адвоката Човганин М.І. зазначені у клопотанні про закриття адміністративного провадження суд вважає необґрунтованими та безпідставними.

Вина ОСОБА_1 а саме перебування на вулиці без документів підтверджується даними протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 268064 від 31 травня 2020 року, письмовими поясненнями ОСОБА_3 від 30.05.2020 року, рапортом працівника поліції, копією протоколу АА № 009319 про адміністративне затримання за ст. 261 КУпАП від 30.05.2020 року, дослідженим у судовому засіданні відеозаписом місця події, який міститься на DVD-диску, що долучений до матеріалів справи, а також іншими матеріалами справи.

Таким чином, повно, всебічно, дослідивши надані докази з точку зору їх належності, допустимості та достатності, суд доходить висновку, що вина ОСОБА_1 повністю доведена у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП.

Разом з тим, ст. 22 КУпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

З урахуванням вищенаведеного, особи ОСОБА_1 , зокрема того, що остання вперше притягається до адміністративної відповідальності, враховуючи ступінь її вини , приймаючи до уваги те, що наслідки правопорушення не спричинили суспільної небезпеки, суд вважає, за необхідне звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням на підставі ст. 22 КУпАП.

Керуючись ст.ст. 22, 44-3, 245, 283,-285, 287,-291 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.44-3 КУпАП та на підставі ст.22 КУпАП звільнити її від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням, а провадження по справі закрити.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, щодо якої її винесено, потерпілим, прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 цього Кодексу, протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подається до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду М.М. Крегул