ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/4485/20 Головуючий в 1 інст. Кошева О.А.
Провадження №33/807/569/20 Доповідач в 2 інст. Дадашева С.В.
Категорія ч.1 ст. 172-6 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2020 року місто Запоріжжя

Суд апеляційної інстанції у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду Дадашевої С.В., за участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , прокурорів Богдана С.І., Педана Ю.Г. розглянув в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , за апеляційною скаргою останньої на постанову Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 липня 2020 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Бердянська Запорізької області, громадянку України, яка працює техніком в ДП «Бердянський морський торговельний порт», зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави у розмірі 420,40 грн.

Згідно з постановою суду, відповідно до протоколу №331 від 30 червня 2020 року ОСОБА_1 , будучи, згідно з п.п. «ґ» п. 1 ч. 1 ст. 3, ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», приміткою до ст.172-6 КУпАП суб`єктом відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, достовірно знаючи про необхідність подати у період часу з 01 січня 2018 року по 01 квітня 2018 року декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік, у порушення вимог ч.1 ст.45 Закону України «Про запобігання корупції», рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 10 червня 2016 № 2 подала її несвоєчасно, лише 23 грудня 2019 року, чим вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене ч.1 ст.172-6 КУпАП - несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Крім того, відповідно до протоколу №332 від 30 червня 2020 року ОСОБА_1 , будучи, згідно з п.п. «ґ» п.1 ч.1 ст.3, ст.45 Закону України «Про запобігання корупції», приміткою до ст.172-6 КУпАП суб`єктом відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, достовірно знаючи про необхідність подати у період часу з 01 січня 2019року по 01 квітня 2019 року декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2018 рік, у порушення вимог ч.1 ст.45 Закону України «Про запобігання корупції», рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 10 червня 2016 року № 2 подала її несвоєчасно, лише 30 травня 2019 року, чим вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене ч. 1 ст.172-6 КУпАП - несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_1 просить постанову суду скасувати, а провадження в справі закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що категорично не погоджується із оскаржуваною постановою суду, вважає її незаконною та необґрунтованою, та такою, що винесена в порушення вимог ст.252 КУпАП - без належного дослідження та оцінки наданих апелянтом, як стороною судового процесу доказів, які повністю спростовують звинувачення, визначені у складених оперуповноваженим Рибалком Р. О. протоколах №331 та №332 від 30 червня 2020року і висунуті у суді прокурором Педаном Ю.Г. у нібито порушенні нею вимог ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

Також апелянт зазначає, що за вимогами ст.172-6 КУпАП, головною ознакою провини (вини) особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, є саме несвоєчасне подання нею без поважних причин декларації. Із цих вимог випливає, що особа крім того, що повинна бути суб`єктом декларування, ще і повинна бути достовірно повідомлена про вимоги спеціальних законів, до яких відносяться і положення закону України "Про запобігання корупції, відповідно і рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 10 червня 2016 року №2.

Якщо особа не мала об`єктивно можливостей бути своєчасно обізнаною про такі обмеження, це має бути одною із поважних причин відсутності з її боку адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП.

Крім того, у судовому засіданні прокурор не довів суду своєчасну її обізнаність про необхідність подання до НАЗК декларації у вказані в протоколах часи. А суд, щоб прийняти вказане рішення на користь прокурора, в постанові, не тільки не спростував в цій частині її доводи і заперечення, але зовсім не дав їм оцінки. Суд у своїй постанові головним і єдиним аргументом її незгоди з позицією прокурора прописав, що вона своєї провини не визнала та пояснила, що не отримувала грошей з державного бюджету за виконання обов`язків присяжного і взагалі не писала про це заяви.

Апелянт вважає хибними висновки оперуповноваженого Рибалко Р.О. та прокурора Педана Ю.Г. щодо часу, з якого обчислюється в даному випадку строк, передбачений ч.4 ст.38 КУпАП - з дати складання протоколу про виявлення правопорушення, та вказує на те, що за такою логікою, при наявності вчинення особою адміністративного правопорушення навіть за п`ять або десять років до його виявлення, вони мають можливість шестимісячний строк застосувати із дати складеного ними протоколу про виявлене правопорушення.

Але суд не надав вказаним її доводам будь-якої оцінки.

Так, ще Рішенням Бердянської міської ради №34 від 23 грудня 2016 року було затверджено список присяжних Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, до складу якого також було включено її. У 2017-2018 роки вона дійсно приймала участь в якості присяжної у суді. Однак, згідно з вимогами ч.1 ст.68 Закону України «Про судоустрій статус суддів», присяжним за час виконання ними обов`язків у суді виплачують винагороду в Порядку, встановленому Державною судовою адміністрацією України. Зазначені виплати здійснюються за рахунок Державного бюджету України. Згідно з цим Порядком, виплата винагороди присяжному здійснюється на підставі письмової заяви.

Оскільки у 2017-2018 роки вона жодного разу не писала письмової заяви для виплати їй винагороди за виконання обов`язків у суді, а звідси і не отримувала коштів з Державного бюджету, тому і не вважала себе суб`єктом декларування, а також не знала, що в цьому випадку їй було потрібно подавати електронну декларацію. Відомості щодо неотримання нею коштів із Державного бюджету підтверджуються витягом із Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 20 грудня 2019 року - за 2017 рік та від 30 травня 2019 року - за 2018 рік.

Також апелянт зазначає, що в повідомленні НАЗК було зазначено, що за результатами контролю щодо своєчасності подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, встановлено, що нею не було подано щорічну декларацію за 2018 рік, та було запропоновано протягом десяти днів з дня отримання цього повідомлення подати електронну декларацію. 30 Травня 2019 року на сайті НАЗК вона заповнила та подала електронну декларацію, не порушуючи встановлений НАЗК строк. Таким чином, після виявлення НАЗК факту неподання щорічної декларації за 2018 рік, вона виконала вимоги НАЗК, викладені у листі, у встановлений 10-денний строк, що свідчить про виконання нею обов`язку, передбаченого ч.1 ст.45 Закону України «Про запобігання корупції». Також зазначає, що за таких обставин неподання вчасно декларацій за 2017-2018 роки не завдало шкоди суспільним чи державним інтересам.

Крім того, 23 грудня 2019 року, в приміщенні місцевої прокуратури прокурор Педан Ю.Т. запропонував їй надати письмові пояснення щодо несвоєчасності подання декларації за 2018 рік, як особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Такі пояснення вона надала йому і ще долучила письмову заяву-доповнення до її пояснення від 23 грудня 2019 року, яку прокурор Педан Ю.Г., на її думку, навмисно не долучив до матеріалів адміністративного провадження, чим виключив можливість правильно з`ясувати обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При відібранні прокурором Педаном Ю.Т. від неї пояснень стосовно несвоєчасності подання електронної декларації за 2018 рік, повстало питання щодо подання декларації за 2017 рік. Їй було усно і вперше 23 грудня 2019 року запропоновано прокурором Педаном Ю.Т. подати електронну декларацію за 2017 рік. Тобто, в цей день для неї та для прокурора Педана Ю.Т. стало відомо про вчинення нею порушення - такого як несвоєчасне подання до НАЗК декларації, як особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Не маючи умислу на неподання декларації, вона погодилась виправити порушення і у цей же день, тобто 23 грудня 2019 року, заповнила і надала таку декларацію, про що є відомості на сайті НАЗК. Тому вважає, що ця дата і мала бути початком обчислення перебігу шестимісячного строку на подання нею декларації за 2017 рік. І в цьому разі шестимісячний строк на її подання сплив 23 червня 2020 року. А протоколи стороною звинувачення були складені на неї 30 червня 2020 року, тобто після спливу шестимісячного строку.

Заслухавши пояснення особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, прокурорів Богдана С.І., Педана Ю.Г., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги і вважали, що оскаржувана постанова суду є законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали справи та доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд доходить таких висновків.

Згідно з положеннями ст.245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Зі змісту ст.283 КУпАП вбачається, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення має бути законною, обґрунтованою та вмотивованою.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_1 інкримінованого їй правопорушення при викладених в оскаржуваній постанові обставинах ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах і є правильними.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні вищевказаного правопорушення підтверджується: відомостями, викладеними у протоколах про адміністративні правопорушення №331,332 від 30 червня 2020 року; поясненнями ОСОБА_1 від 05 травня 2020 року; копією повідомлення НАЗК про факт неподання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування від 14 травня 2019 року; копією рішення №34 від 23 грудня 2016 року Бердянської міської ради; повідомленням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 березня 2017 року про включення ОСОБА_1 до списку присяжних зазначеного суду; пам`яткою про права та обов`язки присяжного підчас виконання ним обов`язків у суді; роздруківкою послідовності дій користувачів реєстру; копією витягу з Єдиного державного реєстру декларацій.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані вірно за ч.1 ст.172-6 КУпАП.

Сам факт несвоєчасного подання декларацій ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не оспорює, разом з цим, остання вказує на те, що не знала про необхідність подання такої декларації.

Причини несвоєчасного подання декларації, на які вказує ОСОБА_1 , не можуть бути визнані поважними, оскільки вони не обумовлені хворобою, перебуванням на лікуванні, стихійним лихом, технічними збоями офіційного веб-сайту Національного агентства з питань запобігання корупції, витребуванням відомостей, необхідних для внесення в декларацію, тощо.

Обставини, на які посилається апелянт, неможна розцінювати як такі, що об`єктивно унеможливлювали подання декларації у встановлений законом строк.

Разом з цим, на думку суду апеляційної інстанції, накладаючи на ОСОБА_1 адміністративне стягнення, суд неправильно обчислив строки, визначені у ст.38 КУпАП.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що днем виявлення правопорушення є дата складання вищевказаного протоколу про адміністративне правопорушення, тобто 30 червня 2020 року, з чим погодитись неможна з огляду на таке.

Діючим законодавством чітко не визначено, що слід розуміти під виявленням правопорушення.

Згідно з вимогами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності. Про це ЄСПЛ зокрема зазначає у рішеннях «Єлоєв проти України» від 06 листопада 2008 року, «Фельдман проти України» від 08 квітня 2010 року, «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, тощо.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, з вимогою, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого питання, порушує вимогу «якості закону». В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосовувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Така правова позиція узгоджується зі ст.8 Конституції України, відповідно до якої, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно з матеріалами справи, перевірка щодо своєчасності подачі ОСОБА_1 декларації розпочата органами прокуратури задовго до дати складання вищевказаних протоколів.

До протоколів, окрім іншого, додані роздруківкі з Єдиного державного реєстру декларацій, згідно з якими ОСОБА_1 декларацію за 2018 рік подала 30 травня 2019 року та декларацію за 2017 рік подала 23 грудня 2019 року. Ці дати, згідно з протоколами, є датами вчинення правопорушення.

З цього приводу слід зазначити, що з моменту оприлюднення вказаної декларації у Єдиному реєстрі декларацій на офіційному сайті НАЗК, відомості, що містяться в цій декларації, в т.ч. і щодо дати її подання, набули статусу загальнодоступних.

Як вбачається з матеріалів справи, перевірка за фактом несвоєчасного подання ОСОБА_1 декларацій розпочата органами прокуратури лише наприкінці 2019 року.

23 грудня 2019 року прокурором Бердянської місцевої прокуратури Педаном Ю.Г. були відібрані пояснення у ОСОБА_1 з приводу зазначених правопорушень. При цьому остання підтвердила, що її з 23 грудня 2016 року залучено у якості присяжної в Бердянському міськрайонному суді відповідно до поданих списків Бердянською міською радою. Про обов`язок подачі щорічної декларації особи уповноваженої на виконання функцій держави до 01 квітня їй було відомо. ОСОБА_1 не заперечувала факту несвоєчасного подання нею декларації як за 2017 так і за 2018 роки, та вказала, що не подавала вчасно ці декларації, оскільки вважала, що у разі неотримання винагороди з коштів державного бюджету за суддівську діяльність, декларацію подавати не потрібно.

Таким чином, навіть не приймаючи до уваги дати оприлюднення і загальнодоступність декларацій ОСОБА_1 , станом на 23 грудня 2019 року спеціально уповноважений суб`єкт у сфері протидії корупції (яким в т.ч. є органи прокуратури, згідно з положеннями ст.1 Закону України «Про запобігання корупції»), володів достатньою інформацію про вищевказане правопорушення.

З листа заступника начальника Департаменту стратегічних розслідувань Управління стратегічних розслідувань в Запорізькій області Національної поліції України від 27 серпня 2020 року № 4142ак/55/107/03-2020, вбачається, що матеріали перевірки стосовно присяжної Бердянського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_1 , для вирішення питання про складання відносно неї протоколів про вчинення адміністративних правопорушень пов`язаних з корупцією, передбачених ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, надійшли з прокуратури Запорізької області 31 січня 2020 року.

Викладене підтверджується і наданими прокурором Богданом С.І. при апеляційному розгляді копіями супровідних листів з прокуратури області на адресу Департаменту.

Отже, на думку суду апеляційної інстанції, на час надходження матеріалів до Департаменту наприкінці січня 2020 року вищевказане правопорушення поза сумнівом вже було виявлене.

Після цього відбувалась лише процедура доопрацювання надісланих матеріалів та погодження проектів протоколів між Департаментом та прокуратурою області.

Посилання у вищевказаних протоколах про адміністративні правопорушення на те, що датою виявлення правопорушення є дата складання протоколу - 30 червня 2020 року, оскільки саме в цей день посадовою особою органу Національної поліції надано оцінку зібраним доказам у їх сукупності (з чим погодився і суд першої інстанції), неможна вважати переконливими, оскільки такий підхід не узгоджується з принципом правової визначеності, який є невід`ємною складовою принципу верховенства права та елементом справедливого судочинства.

На переконання суду апеляційної інстанції, несвоєчасне проведення ефективної адміністративної перевірки та складання протоколу про адміністративне правопорушення не може бути підставою для штучного продовження строків, визначених у ст.38 КУпАП.

Такий висновок узгоджується і з правовою позицією, викладеною у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 25 травня 1998 року «Про практику розгляду судами справ про корупційні діяння та інші правопорушення, пов`язані з корупцією.

В свою чергу, згідно з положеннями ч.1 ст.8 КУпАП, особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

Положення частини 4 цієї статті (згідно з якими, провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення), регулюють порядок застосування норм процесуального, а не матеріального права.

Відповідно до вимог ч.3 ст.38 КУпАП, в редакції, що діяла на момент вчинення правопорушення, адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що на час складання протоколів про адміністративне правопорушення та тим більше на час розгляду справи судом першої інстанції (10 липня 2020 року) строки, визначені у ч.3 ст.38 КУпАП (в редакції, що діяла на час вчинення правопорушення), вже закінчились, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Таким чином, суд першої інстанції не з`ясував належним чином всіх обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, та наклав на ОСОБА_1 адміністративне стягнення після закінчення передбачених законом строків, що є істотним порушенням вимог законодавства про адміністративні правопорушення.

Оскаржувана постанова суду не вмотивована належним чином, не містить відповіді на жодний довід ОСОБА_1 , заявлений останньою на свій захист, в т.ч. і на довід щодо закінчення строків, передбачених ст.38 КУпАП. В постанові відсутнє посилання на докази, якими обґрунтовуються висновки суду, та немає аналізу цих доказів.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції, яка винесена 10 липня 2020 року за наслідками розгляду даної справи, не може бути визнана законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог п.7 ч.1 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КУпАП.

Оскільки на час розгляду справи судом першої інстанції, відповідно і на час апеляційного розгляду, закінчились строки накладення адміністративного стягнення, передбачені ч.3 ст.38 КУпАП (в редакції на час вчинення адміністративного правопорушення), суд апеляційної інстанції вважає, що провадження в справі підлягає закриттю.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 липня 2020 року стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.272-6 КУпАП скасувати.

Провадження в справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 закрити на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП - у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи судом першої інстанції строків, передбачених ст.38 КУпАП (в редакції на час вчинення правопорушення).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду С.В. Дадашева

Дата документу Справа № 310/4485/20