Справа №463/5183/20
Провадження №3/463/1173/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року суддя Личаківського районного суду м. Львова Леньо С. І., розглянувши справу про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, проживаючого: АДРЕСА_1

за ст. 130 ч. 1 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Працівниками поліції складено протокол про адміністративне правопорушення про те, що ОСОБА_1 , керуючи автотранспортним засобом Фольксваген, д.н.з. НОМЕР_1 04.06.2020р. о 01.31 год. за адресою м. Львів, вул. Кульпарківська, 135 з ознаками алкогольного сп`яніння відмовився від проходження медичного огляду, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України.

ОСОБА_1 , як особа, яка притягається до адміністративної відповідальності в судове засідання не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Водночас, захисник ОСОБА_1 адвокат Коцан М.В. скерував до суду клопотання про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, мотивуючи тим, що працівниками поліції порушено процедуру проходження медичного огляду. Зокрема, відповідно до обставин події зі слів працівника поліції випливає, що підставою для проведення огляду є запах алкоголю в автомобілі. Однак, пасажир цього автомобіля одразу підтвердив, що запах алкоголю несеться від нього, тоді як у ОСОБА_1 були відсутні явні ознаки алкогольного сп`яніння, а після того, як ОСОБА_1 дихнув на працівника поліції, останній не констатував різкого запаху алкоголю з порожнини рота. Вважає, що на момент висловлення вимога пройти медичний огляд на стан алкогольного сп`яніння у інспектора не було підстав вважати, що ОСОБА_1 перебуває в стані алкогольного сп`яніння, а відтак, у останнього не виникало обов`язку виконання цієї вимоги. Крім того, для підтвердження відмови від проходження медичного огляду працівник поліції запросив свідка, який є працівником правоохоронного органу, який не міг бути залученим свідком. Просить провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 події адміністративного правопорушення.

За таких обставин а також враховуючи вимоги ст. 268 КУпАП, вважаю можливим розглянути справу у відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Розглянувши матеріали справи, вважаю, що в притягненні ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП слід відмовити виходячи з наступного.

З об`єктивної сторони правопорушення, передбачене ст. 130 ч. 1 КУпАП, полягає в тому числі у відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р., під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Таким чином, дискреція це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними)

Згідно п. 2 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», затвердженого Постановою КМУ № 1103 від 17.12.2008р., огляду підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками такого стану, установленими МОЗ і МВС.

Процедура проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції визначаєтьсяІнструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яка затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1452/735 від 09.11.2015р.

Цією ж Інструкцією закріплено перелік ознак алкогольного сп`яніння. Зокрема, згідно п. 3 Розділу І такими ознаками є:

запах алкоголю з порожнини рота;

порушення координації рухів;

порушення мови;

виражене тремтіння пальців рук;

різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя;

поведінка, що не відповідає обстановці.

Таким чином, оскільки в силу вимог закону поліцейський сам визначає наявність чи відсутність у особи ознак алкогольного сп`яніння, його рішення про направлення такої особи на проходження медичного огляду є способом реалізації його дискреційних повноважень, відповідно до яких він вправі діяти на власний розсуд.

Відповідно, суддя не вправі втручатись у такі дискреційні повноваження працівника поліції та вирішувати питання про те, чи були у водія ознаки алкогольного сп`яніння.

Однак, в силу вимог статті 13 Конвенції, з метою забезпечення особі права на ефективний засіб правого захисту від дій осіб, які здійснювали свої офіційні повноваження, суддя зобов`язаний перевірити, чи не були дії працівника поліції свавільними під час реалізації ним своїх дискреційних повноважень і чи не вийшов останній за межі таких повноважень.

Як вбачається з оглянутого відеозапису обставин події, ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції за порушення ним вимог ПДР України щодо руху по смугах. Деякий час ОСОБА_1 уточнював у працівника поліції, що саме він порушив, а після отримання відповідних роз`яснень визнав свою вину та погодився одразу оплатити штраф. Уся ця процедура тривала близько 15 хвилин, ОСОБА_1 перебував безпосередньо біля працівника поліції, спілкувався з ним, був адекватним, і лише після того, як працівник поліції завершив розгляд справи про адміністративне правопорушення про порушення руху по смугах, працівник поліції запитав ОСОБА_1 чи не вживав той алкогольних напоїв, на що отримав негативну відповідь.

Одразу після цього на вимогу працівника поліції ОСОБА_1 дихнув на нього, на що працівник поліції запропонував пройти медичний огляд, не констатувавши при цьому такої ознаки алкогольного сп`яніння як запах алкоголю з порожнини рота.

Взагалі, в цей момент працівник поліції констатував лише те, що у ОСОБА_1 «розширені очі», хоча за змістом п. 3 Розділу І Інструкції вказана ознака не відноситься до ознак алкогольного сп`яніння.

В подальшому, як вбачається, такої ознаки як запах алкоголю з порожнини рота у ОСОБА_1 не було констатована, а навпаки, було констатовано запах із салону автомобіля, на що пасажир цього автомобіля надав пояснення про те, що це він перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, працівник поліції під час спілкування з колегою по телефону розмову вів таким чином, категорично не стверджував про існування таких ознак, і на переконання судді, сам ставив під сумнів існування у ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння.

Насамкінець слід відзначити, що немає логічного пояснення поведінці працівника поліції, який лише по спливу більш як 15-хвилинного безпосереднього спілкування з ОСОБА_1 лише на підставі такої ознаки як «розширені очі» та логічного пояснення про запах алкоголю в салоні автомобіля, вирішив про наявність саме у ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння, які в подальшому, ним же ставились під сумнів.

Таким чином, вважаю, що під час реалізації працівником поліції своїх дискреційних повноважень його вимога про проходження медичного огляду була свавільною та не ґрунтувалась на існування у нього обґрунтованої підозри про наявність у ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння. Відповідно, при пред`явленні такої вимоги працівник поліції вийшов за межі своїх повноважень і тому, у ОСОБА_1 не виникало обв`язку пройти медичний огляд на стан алкогольного сп`яніння, що свідчить про відсутність в його діях події та складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

У зв`язку з наведеним, провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 9, 130, 247, 280, 283, 284, 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення через Личаківський районний суд м. Львова.

Суддя: Леньо С. І.