Провадження № 3/522/6821/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду м. Одеси Свячена Ю.Б., розглянувши матеріали справи направлені з Управління патрульної поліції в Одеській області, щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за ст. 44-3 КУпАП України, -

ВСТАНОВИВ:

На адресу Приморського районного суду м. Одеси 16 липня 2020 року з Управління патрульної поліції в Одеській області надійшли адміністративні матеріали про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії АА № 078227 від 24.06.2020 року, встановлено, що 24.06.2020 року о 08 годині 30 хвилин, ОСОБА_1 за адресою м. Одеса, Площа Старосінна, керуючи автобусом БАЗ А079 д/н НОМЕР_1 , здійснював перевезення пасажирів за регулярним маршрутом № 149 з перевищенням дозволеної кількості, чим порушив вимоги постанови КМУ від 11.03.2020 року №211 та від 20.03.2020 року № 392.

У судове засідання 16 вересня 2020 року ОСОБА_1 з`явився, з протоколом не погодився, зазначив, що зайвих пасажирів він до салону не пускав, вказував що відсутні місця для сидіння, однак на його зауваження ніхто не реагував і він був змушений продовжити рух. Надав у судовому засіданні усні пояснення, в яких просив закрити провадження у справі, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, приходжу до висновку, що провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 необхідно закрити за відсутності складу та події адміністративного правопорушення на підставі наступного.

Частиною 1 статті 268 КУпАП визначено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 44-3 КУпАП не віднесені ч. 2 ст. 268 КУпАП до категорії справ, розгляд яких має відбуватися за обов`язкової присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

У відповідності до положень статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-4 цього Кодексу.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення, першочергово підлягає з`ясуванню питання «чи було вчинено адміністративне правопорушення», що передбачено статтею 280 КУпАП.

Ставлячи питання щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП суд виходить з того, що частиною 1 статті 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Зі змісту частини 1 статті 9 явно вбачається, що дії, які можуть стати підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності в будь-якому випадку мають бути протиправними.

Кодекс України про адміністративну відповідальність визначення поняття протиправності не має, проте за загальновідомим визначенням, та логічним тлумаченням, протиправною є така поведінка особи, яка порушує встановлені норми суспільної поведінки, що кореспондує іншому визначенню адміністративного правопорушення, а саме тому, що протиправна поведінка має посягати на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління.

Аналізуючи положення спеціальної частини Кодексу України про адміністративні правопорушення можливо дійти висновку, що законодавець, встановлюючи для особи відповідальність за протиправну відповідальність визначив, як прямо дії, які є протиправними так і опосередковано.

Так, КУпАП має також статті якими, передбачено відповідальність за діяння, карність яких прямо не вбачається, так звані бланкетні норми, диспозиції яких не встановлюють певних правил поведінки, а передбачають існування інших норм, розміщених навіть в інших нормативних актах, у яких сформульовані конкретні правила поведінки.

До переліку таких статей можливо віднести і статтю 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою передбачено відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Будь-яких визначень конкретних діянь, за вчинення яких особу може бути притягнуто до відповідальності, стаття 44-3 КУпАП не міститься.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що карантин - це адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, зокрема, що Кабінет Міністрів України у сфері захисту населення від інфекційних хвороб: розробляє і здійснює відповідні державні цільові програми; координує та спрямовує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади; вирішує інші питання у межах повноважень, визначених законом.

Статтею 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що Карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України. Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації. У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року, було запроваджено на території України ряд заходів, спрямованих на протидію та подолання ситуації, яка склалась на території України у зв`язку з поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19.

З наведеного вбачається, що в даному випадку склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП кореспондує зі змістом Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та постановленої на його виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Тобто бланкетна, за своєю суттю норма передбачала в даному випадку відповідальність за порушення карантинних умов, визначених на підставі Закону постановою Кабінету Міністрів України.

З наведеного вбачається визначений склад можливого правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП.

Проте, слід звернути увагу на те, що стаття 44-3 КУпАП є бланкетною, а конкретні вимоги або норми, за порушення яких настає відповідальність є мінливими.

При цьому, статтею 58 Конституції України визначено такий основоположний принцип права в Україні, як те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Аналогічний принцип, щодо дії норм у часі закріплений статтею 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Так, ч. 1 ст. 8 КУпАП визначено, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

Частиною 2 статті 8 КУпАП передбачено, що закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають.

А відповідно до частини 3 статті 8 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.

Зазначене відповідає висновку викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Зі змісту зазначених норм, можливо дійти висновку, що особа, яка в певний момент вчинила діяння, яке могло на момент його вчинення розглядатись, як адміністративне правопорушення, та могло бути покаране, не може нести відповідальність, якщо на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення, карність діяння усунено, у зв`язку зі зміною, як законодавства так і загалом суспільної ситуації.

Зі змісту частини 3 статті 8 КУпАП вбачається, що складаючи норми зазначеного кодексу, законодавець взагалі виключав саму можливість здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення за діяння, які законом не визнані протиправними.

При цьому, з урахуванням положень ч. 1 ст. 9 КУпАП, якою передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, можливо дійти висновку, що уразі усунення норм, якими дії визнаються протиправними, перестає існувати і склад адміністративного правопорушення. При цьому, перестає існувати і питання щодо наявності вини в діях особи, оскільки не може бути визнана винною поведінка особи, яка не суперечить будь-яким нормам.

Як вбачається з матеріалів, до протоколу про адміністративне правопорушення долучений диск з відеозаписами, на якому є запис з салону автомобіля та запис щодо складання зазначеного протоколу.

Разом з тим, в наданих суду матеріалах відсутні відомості щодо місця роботи особи, відносно якої складений відповідний протокол, матеріали не містять даних чи є він ФОП, або іншим суб`єктом підприємницької діяльності, або інших будь-яких даних щодо трудових відносин водія. Також матеріали справи не містять даних щодо правового статусу вказаного перевезення, зокрема, в режимі маршрутного таксі, міського, чи міжміського перевезення.

Надані відеозаписи не містять будь яких даних щодо того, ким саме, при яких обставинах, та часу здійснення відеозапису. Будь-яких письмових документів, які могли б свідчити про вказані обставини, зокрема, протоколу огляду салону автобуса або протоколу відеофіксації, чи будь-яких пояснень від осіб, які знаходились в автобусі, справа не містить, також як взагалі не містить будь-яких письмових документів щодо кількості пасажирів. Тобто, кількість пасажирів, які знаходилися в салоні автобусу під час його руху взагалі не встановлена.

Зазначені відеозаписи не можуть бути взяті до уваги в якості доказу саме перевезення пасажирів з наведених обставин.

На підставі викладеного слід зробити висновок про те, що надані суду матеріали адміністративної справи не містять докази, в розумінні ст. 251 КУпАП.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч. 3 ст. 6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

У справі «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) ЄСПЛ встановив, серед іншого, порушення ч. 3 ст. 6 Конвенції у зв`язку з тим, що в протоколі про адміністративне правопорушення фабула правопорушення була сформульована лише в загальних рисах без конкретизації обставин вчинення правопорушення («проведення несанкціонованого пікету»), але національні суди, розглянувши справу без участі сторони обвинувачення (згідно законодавства РФ така участь не передбачена), відредагували фабулу правопорушення, зазначивши в постанові суду конкретні обставини правопорушення. У зв`язку з цим, на думку ЄСПЛ, заявниці була відома лише кваліфікація діяння, але не фактичні обставини обвинувачення, таким чином, вона була позбавлена можливості належної підготовки до захисту.

У рішенні у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується). Суд зауважує, що рішення у справі «Карелін проти Росії» набрало законної сили.

Пунктом 1 частини 1 статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу та події адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись 44-3, п. 1 ч. 1 ст. 247, ст. ст. 283-285 КУпАП, суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 44-3 КУпАП закрити за відсутності складу та події адміністративного правопорушення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси.

Суддя: Ю.Б. Свячена