Справа № 264/13/20
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.02.2020 р. м. Маріуполь

Суддя Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області Матвєєва Юлія Олександрівна, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла з Управління Укртрансбезпеки у Донецькій області ДСУ з безпеки на транспорті про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не працює, проживає та зареєстрований в АДРЕСА_1 за ч.1 ст. 164 КУпАП ,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року на адресу суду надійшов вказаний адміністративний матеріал.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення №0002438 від 28 грудня 2020 року, вбачається, що 28 грудня 2019 року о 09:50 годині за адресою: м.Маріуполь, вул..Макара Мазая, 16 було встановлено, що ОСОБА_1 надавав послуги з перевезення пасажирів в режимі таксі на транспортному засобі ЗАЗ - Daewoo державний номерний знак НОМЕР_1 , без державної реєстрації як суб`єкта господарювання, та відповідної ліцензії, чим порушив ст.164 ч.1 КУпАП.

Особа, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день розгляду справи був повідомлений належним чином.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку про необхідність закриття провадження у справі внаслідок відсутності події правопорушення з наступних підстав.

Згідно з статтями 9, 245, 252 КУпАП особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, яке мало місце, та що має бути встановлено судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.

17 липня 1997 року Верховна Рада України ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод. Отже, Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) є частиною національного законодавства України, і підлягає застосуванню нарівні з національним законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

В контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (Заява N 7460/03) правопорушення, яке розглядаються, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

ОСОБА_1 ставиться у провину відсутність реєстрації як суб`єкта господарювання та без отримання відповідної ліцензії на право здійснювати пасажирські перевезення.

Так, відповідальність за ч.1 ст.164 КУпАП передбачена за провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання або без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, чи здійснення таких видів господарської діяльності з порушенням умов ліцензування, а так само без одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом (крім випадків застосування принципу мовчазної згоди).

За змістом статті 1 Закону України «Про підприємництво» від 7 лютого 1991 року N 698-XII, з наступними змінами, підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб`єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

З аналізу наведених норм слідує, що для звинувачення особи у вчиненні зазначеного правопорушення необхідно, перш за все, встановити факт провадження нею господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання або без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності. Господарська діяльність передбачає отримання грошових коштів від споживачів за надання певних послуг, зокрема послуг з перевезення пасажирів.

Натомість, надані суду та досліджені під час судового розгляду письмові докази у їх сукупності не свідчать про те, що ОСОБА_1 здійснював господарську діяльність, а саме систематично надавав чи взагалі надавав послуги з перевезення пасажирів, тобто надавав послуги вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

На підтвердження викладених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин, спеціалістом відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті не надано жодних доказів, які у сукупності могли б свідчити про те, що ОСОБА_1 здійснював господарську діяльність, а саме систематично надавав чи взагалі надавав послуги з перевезення пасажирів, тобто надавав послуги вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Один лише протокол не може бути вирішальним доказом при визначенні питання винуватості особи. Представлений фотознімок автомобіля, на якому наявний один із елементів притаманних таксі, не може сам по собі свідчити про безпосереднє надання послуг з перевезення пасажирів та отримання за це грошових коштів, оскільки не підтверджений іншими будь-якими належними і допустимими доказами, якими могли б бути: покази свідків, відомості про передачу коштів за надані послуги перевезення, вилучені грошові кошти, покази пасажирів, яким могли бути надані такі послуги перевезення.

За таких підстав, надані стороною обвинувачення матеріали не містять достатніх даних, які б свідчили про здійснення ОСОБА_1 господарської діяльності, пов`язаної з пасажирськими перевезеннями та отриманням плати за проїзд.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Аллене де Рібермон проти Франції», Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєв проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., з наступними змінами, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до ЄСПЛ.

Згідно ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на викладене, за відсутності інших об`єктивних джерел фактичних даних про обставини, що підлягають доказуванню в цій справі, дані, що відображені у протоколі про адміністративне правопорушення, не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Враховуючи зазначену практику Європейського суду з прав людини та презумпцію невинуватості, передбачену статтею 62 Конституції України, в матеріалах справи відсутні будь-які переконливі та достовірні докази провадження ОСОБА_1 господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання або без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, не надані такі докази і в ході судового розгляду, що виключає подію і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП.

Таким чином, суд не знаходить підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КУпАП України через відсутність в його діях події даного адміністративного правопорушення.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю внаслідок відсутності події правопорушення.

Керуючись ст.ст. 247 п. 1, 283, 284 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КУпАП закрити, внаслідок відсутності події адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного суду протягом 10 днів через Іллічівський районний суд м.Маріуполя Донецької області.

Суддя: Ю. О. Матвєєва