Справа №463/6030/20
Провадження №3/463/1324/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2020 року суддя Личаківського районного суду м. Львова Леньо С. І., розглянувши справу про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, проживаючого: АДРЕСА_1

за ст. 130 ч. 1 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Працівниками поліції складено протокол про адміністративне правопорушення про те, що гр. ОСОБА_1 , керуючи автотранспортним засобом БМВ, д.н.з. НОМЕР_1 18.06.2020р. о 21.45 год. у м. Львові на вул. Студентська, 1 з ознаками наркотичного сп`яніння відмовився від проходження медичного огляду, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України.

ОСОБА_1 як особа яка притягається до адміністративної відповідальності в судове засідання не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Скерував до суду письмові заперечення, відповідно до яких вину у вчиненому заперечує. Зокрема, не відмовлявся від проходження медичного огляду, а лише з фізіологічних причин не зміг здати аналіз сечі. Просить відмовити в притягненні його до адміністративної відповідальності, а розгляд справи проводити без його участі.

Розглянувши матеріали справи, вважаю, що в притягненні ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП слід відмовити виходячи з наступного.

З огляду на особливість даної справи, вважаю за необхідне розглянути таку в тому числі за статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у якій ідеться про таке:

«Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.»

Відповідно до практики ЄСПЛ стаття 3 Конвенції втілює одну з найосновоположніших цінностей демократичного суспільства. Вона забороняє в абсолютній формі катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження або покарання, незалежно від обставин та поведінки потерпілого (див., серед багатьох інших, рішення у справі Labita v. Italy [GC], заява № 26772/95, параграф 119, ECHR 2000-IV). Дійсно, заборона катування або нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження або покарання є цінністю цивілізації, тісно пов`язаною з повагою до людської гідності (див. рішення у справі «Буїд проти Бельгії» [ВП] (Bouyid v. Belgium) [GC], заява № 23380/09, пункт 81, ЄСПЛ 2015).

Неналежне поводження повинно досягнути мінімального рівня жорстокості для того, щоб потрапити під дію статті 3. Оцінка цього мінімуму є відносною; вона залежить від усіх обставин справи, таких як тривалість поводження, його фізичні та психічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (див., наприклад, Jalloh v. Germany [GC], заява № 54810/00, параграф 67, ECHR 2006?IX). Хоча питання того, чи було метою поводження принизити чи образити потерпілого, є чинником, який слід враховувати, відсутність такої мети не може повністю виключати можливість встановлення порушення статті 3 (див., серед інших, рішення у справі V. v. the United Kingdom [GC], заява № 24888/94, параграф 71, ECHR 1999-IX).

Поводження вважається таким, що принижує гідність, у розумінні статті 3, якщо воно принижує або ображає людину, виявляючи неповагу до людської гідності або принижуючи її, або коли воно викликає почуття страху, занепокоєння або неповноцінності, що можуть зламати психічний та фізичний спротив людини (див. рішення у справах M.S.S. v. Belgium and Greece [GC], заява № 30696/09, параграф 220, ECHR 2011, та El-Masri v. the former Yugoslav Republic of Macedonia [GC], заява № 39630/09, параграф 202, ECHR 2012). Публічний характер поводження може бути доречним або обтяжуючим чинником при оцінці того, чи було воно таким, що принижує гідність, у розумінні статті 3 (див., серед іншого, рішення у справах Tyrer v. the United Kingdom, 25 квітня 1978 р., параграф 32, Series A no. 26; Erdoрan Yaрэz v. Turkey, заява № 27473/02, параграф 37, 6 березня 2007 р.; та Kummer v. the Czech Republic, заява № 32133/11, параграф 64, 25 липня 2013 р.).

Для того, щоб поводження вважалося таким, що принижує гідність, відповідне страждання або приниження повинно в будь-якому разі виходити за межі неминучого елементу страждання або приниження, пов`язаного з певною формою законного поводження (див. цитоване вище рішення у справі V. v. the United Kingdom, параграф 71).

Повага до людської гідності становить частину самої сутності Конвенції (див. рішення у справі Pretty v. the United Kingdom, заява № 2346/02, параграф 65, ECHR 2002?III). Предмет і мета Конвенції як інструмента захисту окремої людини вимагають, щоб її положення тлумачилися та застосовувалися таким чином, щоб зробити її гарантії реальними та дієвими. Будь-яке тлумачення гарантованих прав і свобод повинно узгоджуватися із загальним духом Конвенції інструмента, покликаного підтримувати та сприяти ідеалам і цінностям демократичного суспільства (див. рішення у справі Soering v. the United Kingdom, 7 липня 1989 р., параграф 87, Series A no. 161).

Жорстоке поводження має досягти мінімального рівня суворості, щоб підпадати під дію статті 3 Конвенції. Оцінка такого мінімального рівня є відносною: вона залежить від усіх обставин справи, таких як характер і контекст поводження, його тривалість, фізичні та психологічні наслідки, а у деяких випадках від статі, віку та стану здоров`я потерпілого. Крім того, фактори включають у себе мету жорстокого поводження, разом із його наміром або мотивом, хоча відсутність будь-якого наміру принизити або зневажити потерпілого не може цілком виключити встановлення порушення статті 3 Конвенції. Слід також враховувати контекст жорстокого поводження, наприклад, атмосферу підвищеної напруженості та емоцій. Жорстоке поводження, яке досягає такого мінімального рівня суворості, зазвичай включає у себе фактичне заподіяння тілесних ушкоджень або сильне фізичне чи душевне страждання. Проте навіть за відсутності цих аспектів, коли поводження принижує чи ганьбить особу, демонструючи відсутність поваги до її людської гідності чи нехтування нею, або викликає відчуття страху, тривоги чи неповноцінності, здатне зламати моральний та фізичний опір особи, його можна характеризувати як таке, що принижує людську гідність і підпадає під встановлену статтею 3 Конвенції заборону. Слід також зазначити, що може бути достатньо того, щоб сам потерпілий вважав себе приниженим, навіть якщо на думку інших осіб це було не так (див. згадане рішення у справі «Буїд проти Бельгії» (Bouyid v. Belgium), пункти 85 і 86 з подальшими численними посиланнями).

При цьому, у справі «Калашников проти Росії» (Kalashnikov v. Russia, заява № 47095/99, рішення від 15.07.2002р.), ЄСПЛ визнав порушення вимог статті 3 Конвенції, яке проявилось в тому, що заявник, серед іншого, не мав можливості справити природні потреби поза увагою інших осіб.

Повертаючись до обставин даної справи суддею досліджено відеозапис обставин події, згідно якого ОСОБА_1 для проходження медичного огляду був доставлений до КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень», де в процесі проходження цього медичного огляду ОСОБА_1 було запропоновано здати аналіз сечі та запропоновано пройти до вбиральні.

Безпосередньо під час здачі цього аналізу працівник поліції відмовився зачинити двері до вбиральні і вбачається, що процес здачі ОСОБА_1 аналізів, який аналогічний процесу справляння природних потреб, був видимий для необмеженої кількості осіб, в тому числі для осіб протилежної статі, які, як вбачається з відеозапису, присутні на коридорі до якого ідуть двері відчиненої вбиральні.

Очевидно, що дане поводження не відповідає найосновоположнішим цінностям демократичного суспільства, а тому, для оцінки мінімального рівня суворості належить встановити підставу, мету, характер і контекст цього поводження.

Найперше суддя звертає увагу, що не буде з`ясовувати відношення ОСОБА_1 до такого поводження з ним, оскільки як зазначалось вище, стаття 3 Конвенції захищає не людину як окремого індивіда, а в тому числі її гідність як одну з найосновоположніших цінностей демократичного суспільства. Відповідно, відношення ОСОБА_1 до поводження з ним не має вирішального значення, а вирішальним в даному випадку є те, чи дотримана повага до людської гідності, яка становить частину самої сутності Конвенції.

Також, при вирішенні питання про те, чи було дотримано вимоги статті 3 Конвенції суддя не буде зупинятись на тому, що ОСОБА_1 здавав аналізи на вміст наркотичних речових, оскільки за характером здачі таких аналізів вони аналогічні справлянню природних потреб.

Зокрема, ОСОБА_1 був затриманий працівниками поліції за підозрою у керуванні транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Відповідно до частині першої та третьої ст. 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами, річковими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

У разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

Очевидно, що керування джерелом підвищеної небезпеки в стані наркотичного сп`яніння може привести до тяжких наслідків та несе загрозу для життя та здоров`я громадян, а відтак, за наявності у працівника поліції підозри про перебування водія в стані наркотичного сп`яніння відносно такого водія має бути проведений відповідний медичний огляд.

Отже, направлення ОСОБА_1 на медичний огляд відбувалось на законних підставах.

Крім того, не викликає сумніву легітимна мета направлення ОСОБА_1 на медичний огляд, оскільки тим сам забезпечувалась безпека життя та здоров`я громадян від особи, яка керує джерелом підвищеної небезпеки в стані наркотичного сп`яніння.

Наміру принизити або зневажити особу ОСОБА_1 з боку працівників поліції також не встановлено.

Відтак, для оцінки дотримання вимог статті 3 Конвенції залишається з`ясувати, характер та контекст цього поводження.

Вбачається, що працівник поліції відмовився зачинити двері до вбиральні побоюючись, що ОСОБА_1 при зачинених дверях зможе підмішати або підмінити аналізи сечі.

Разом з тим, згідно оглянутого відеозапису протягом всього часу, починаючи з моменту зупинення транспортного засобу і включаючи час перебування в медичному закладі ОСОБА_1 поводився адекватно. Заперечуючи факт вживання наркотичних засобів, останній не відмовився від проходження медичного огляду, в процесі чого виконав абсолютно усі розпорядження та вказівки не лише працівників поліції, але й лікаря, який проводив медичний огляд. Відтак, загадані вище побоювання не можуть вважатись обґрунтованими.

Зрештою, маючи згадані вище побоювання, ніщо не перешкоджало працівнику поліції перекрити воду у приміщенні, де ОСОБА_1 здавав аналізи сечі, що унеможливило б підмішування або підміну аналізів, не говорячи вже про те, що немає навіть жодного доказу, який б свідчив, що у приміщення вбиральні ОСОБА_1 зайшов з власною рідиною.

Більше того, необхідність особистої перевірки при здачі аналізів не може вважатись пропорційною в контексті даної справи, оскільки такі аналізи в подальшому стають предметом лабораторного дослідження, де будь-які підтасовки стали б явними.

Таким чином, за характером та контекстом поводження з ОСОБА_1 не було пропорційним переслідуваній легітимній меті та не відповідало обставинам справи і по суті, таке поводження демонструє відсутність поваги до людської гідності чи нехтування нею, що очевидно, могло викликати у ОСОБА_1 відчуття неповноцінності, зламати його моральний опір та характеризується як таке, що принижує людську гідність і підпадає під встановлену статтею 3 Конвенції заборону.

Отже, при проходженні ОСОБА_1 медичного огляду поводження з ним не відповідало найосновоположнішим цінностям демократичного суспільства і на думку судді, таке поводження за своїм характером досягло мінімального рівня суворості, щоб підпадати під захист статті 3 Конвенції.

Відтак вимоги статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод були порушені, що буде враховано в подальшому при оцінці доказів, зібраних на підтвердження винуватості ОСОБА_1 .

З об`єктивної сторони правопорушення, передбачене ст. 130 ч. 1 КУпАП, полягає в тому числі у відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Згідно п. 2 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», затвердженого Постановою КМУ № 1103 від 17.12.2008р. (даті Порядок), огляду підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками такого стану, установленими МОЗ і МВС.

Процедура проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції визначаєтьсяІнструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яка затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1452/735 від 09.11.2015р.

Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду на стан сп`яніння водіїв, затверджується Міністерством охорони здоров`я України, Міністерством охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, начальниками структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій (п. 1 Розділу ІІІ Інструкції).

Аналогічне положення закріплено в ч. 3 статті 266 КУпАП.

Наказом Департаменту охорони здоров`я ЛОДА № 98 від 12.02.2018р. затверджено Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду водіїв транспортних засобів з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до цього наказу, у м. Львові право на проведення медичного огляду надано Комунальній міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги м. Львова та Комунальній міській клінічній лікарні.

КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» до вказаного переліку не включений.

Згідно ч. 11 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації», крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

Стаття 21-1 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» передбачено, що доведення до відома населення законів України та інших нормативно-правових актів здійснюється шляхом їх офіційного опублікування відповідно до закону державними друкованими засобами масової інформації та офіційними друкованими виданнями (офіційними виданнями), висвітлення аудіовізуальними засобами масової інформації, оприлюднення на офіційних веб-сайтах органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також в інший спосіб, визначений законом.

На офіційному веб-сайті Департаменту охорони здоров`я Львівської ОДА (http://www.health-loda.gov.ua/) відсутня інформація про внесення змін до Наказу Департаменту охорони здоров`я ЛОДА № 98 від 12.02.2018р. та включення КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» до переліку закладів охорони здоров`я, яким надається право на проведення медичного огляду. Крім того, на цьому ж офіційному сайті відсутній будь-який інший наказ, який би затверджував інший перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право на проведення медичного огляду.

У рішенні по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.

Аналогічні положення закріплені в ст. 62 Конституції України, згідно якої усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За таких обставин та з врахуванням практики ЄСПЛ та положень ст. 62 Конституції України немає підстав для висновку, що КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» має право на проведення медичного огляду, а відтак, слід вважати встановленим, що під час проходження медичного огляду було порушено вимоги ч. 3 ст. 266 КУпАП та п. 1 Розділу ІІІ Інструкції.

Відповідно до пунктів 12, 13 Розділу ІІІ Інструкції, предметом дослідження біологічного середовища можуть бути слина, сеча та змиви з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук.

Для дослідження біологічного середовища може використовуватися кров, якщо в обстежуваної особи неможливо взяти зразки біологічних середовищ, вказаних у пункті 12 цього розділу.

Як вбачається з відеозапису обставин проходження медичного огляду, відмова від проходження медичного огляду була констатована після того, як ОСОБА_1 не зміг здати аналізи сечі, а інші предмети біологічного середовища, в тому числі кров у ОСОБА_1 не відбирались і здати такі інші аналізи йому не пропонувалось.

Отже, було порушено вимоги пунктів 12, 13 Розділу ІІІ Інструкції.

За приписами статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до статей 283 і 284 КУАП у постанові, серед іншого, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

За змістом ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Водночас, виходячи з встановлених обставин під час проходження медичного огляду поводження з ОСОБА_1 становило порушення вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а відтак, зібрані в ході цього докази слід визнати недопустимими. Враховуючи, що одночасно було порушено процедуру проходження медичного огляду, приходжу до висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення належними і допустимими доказами не доведена, що свідчить про відсутність в його діях події та складу інкримінованого правопорушення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

У зв`язку з наведеним, провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 9, 130, 247, 280, 283, 284, 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення через Личаківський районний суд м. Львова.

Суддя: Леньо С. І.