Справа № 446/633/20 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І.
Провадження № 33/811/793/20 Доповідач: Гуцал І. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду Гуцал І.П., з участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та його представника - адвоката Сєргєєвої Ольги Ігорівни, розглянувши апеляційну скаргу адвоката Сєргєєвої Ольги Ігорівни на постанову судді Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 1 червня 2020 року про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, -

в с т а н о в и в :

постановою судді Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 1 червня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 600 (шестисот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 (десять тисяч двісті) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Постановлено стягнути зі ОСОБА_1 в дохід держави 420 гривень 40 копійок судового збору.

Згідно з постановою судді, 17 березня 2020 року о 16:20 год. на вулиці Драгоманова в місті Кам`янка-Бузька Львівської області, водій ОСОБА_1 керував автомобілем марки «Опель Вектра» д.н.з НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

На постанову судді Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 1 червня 2020 року представник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 - адвокат Сєргєєва О.І. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження у справі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги адвокат Сєргєєва О.І. зазначає, що постанова судді місцевого суду є незаконною та необґрунтованою, при винесенні такої суддею в повній мірі не було досліджено всі обставини справи. Зокрема, вказує, що в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння, у протоколі про адміністративне правопорушення серії БД №32085 віл 17 березня 2020 року, а також рапорті працівника поліції вказано, що в ОСОБА_1 була порушена координація рухів, порушення мови, зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, у зв`язку з чим у працівника поліції виникла підозра, що він перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Проте у цей час ОСОБА_1 хворів на ГРВІ, погано себе почував, мав високу температуру та різку головну біль, запаморочення.

Посилається на те, що відповідно до запису з камер спостереження патрульних, який триває тільки дві хвилини, вбачається, що ОСОБА_1 погодився пройти огляд на стан сп`яніння за допомогою алкотестера, а не відмовився від такого огляду у присутності двох свідків, як про це зазначено у протоколі. Крім того, працівники поліції не запропонували останньому пройти огляд у медичному закладі.

Таким чином, жодних доказів, які підтверджують факт відмови від проходження ОСОБА_1 огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки автомобіля та в медичному закладі, або факт проходження такого огляду, працівниками поліції не надано.

З огляду на наведене, вважає процедуру проходження ОСОБА_1 огляду на визначення стан надав у алкогольного сп`яніння порушеною.

Крім того, вказує, що свідок ОСОБА_2 під час допиту в суді першої інстанції надав суперечливі покази, зокрема вказав, що не може пояснити чому він вирішив, що ОСОБА_3 перебував в нетверезому стані. Також він не міг однозначно пригадати детальні події 17 березня 2020 року та чи бачив він ОСОБА_3 , не зміг пояснити, від чого саме відмовився ОСОБА_3 від проходження огляду на стан сп`яніння чи від підписання протоколу про адміністративне правопорушення. При цьому свідка ОСОБА_4 суддею першої інстанції не було допитано.

Також зазначає, що суддею місцевого суду не надано жодної оцінки наступним доказам: листку непрацездатності, що підтверджує перебування ОСОБА_1 на амбулаторному лікуванні у зв`язку з ГРВІ, а також його погане самопочуття в цей період; відеозапису з камер спостереження патрульних, з якого вбачається, що водій погодився пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, однак в подальшому такий не був проведений поліцейськими. Крім того, суддею проігноровано ч. 3 ст. 62 Конституції України, відповідно до якої усі сумніви доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та його представника адвоката Сєргєєвої О.І., які підтримали подану апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважаю, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Як убачається з матеріалів справи та судового рішення, при розгляді даної справи суддя місцевого суду в достатній мірі повно, об`єктивно та всебічно дослідив наявні у ній письмові матеріали, допитав свідків та дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і такий висновок, всупереч тверджень апелянта, ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах.

Так, пунктом 2.5 Правил дорожнього руху встановлено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ст. 2, 3 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 9 листопада 2015 року №1452/735 (далі Інструкція №1452/735) огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

З протоколу серії БД №320385 від 17 березня 2020 року вбачається, що такими ознаками у ОСОБА_1 були: нестійка хода, почервоніння обличчя та запах алкоголю з порожнини рота.

З огляду на наведені ознаки, у поліцейського виникли підстави вважати, що водій ОСОБА_3 перебуває у стані алкогольного сп`яніння. При цьому посилання адвоката Сєргєєвої О.І. на те, що вказані ознаки у ОСОБА_3 були зумовлені наявною у нього ГРВІ, жодними доказами не доведені. Більше того, відповідно до інформації, наявної у вільному доступі в мережі Інтернет, запах алкоголю з порожнини не рота не є супутньою ознакою гострих респіраторних вірусних інфекцій. При цьому перебування ОСОБА_3 на листку непрацездатності з 19 березня 2020 року жодним чином не спростовує виявлених поліцейським у ОСОБА_3 ознак алкогольного сп`яніння.

Частиною 2 ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що законні вимоги поліцейського є обов`язковими для виконання всіма фізичними та юридичними особами.

Таким чином, оскільки діючим законодавством не передбачено інших часових меж для проходження огляду на виявлення стану сп`яніння, крім як одразу після виникнення у поліцейського підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у нетверезому стані, з моменту висловлення такої вимоги у ОСОБА_3 виник обов`язок пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння.

Справді, з наявного у матеріалах справи запису з камер спостереження патрульних вбачається, що ОСОБА_3 погодився пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу.

Разом з тим, в подальшому, що стверджується, зокрема: актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, показами свідка ОСОБА_2 , даними в суді апеляційної інстанції, письмовими показами свідка ОСОБА_4 , ОСОБА_3 пройти огляд на визначення стану сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі відмовився, а його дії працівниками вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

При цьому суддя апеляційної інстанції бере до уваги той факт, що ОСОБА_3 не надав жодних пояснень у складеному щодо нього протоколі, не зазначив, що працівники поліції будь-яким чином обмежили чи порушили його права, а також не висловив заперечень щодо правомірності складення такого протоколу.

Посилання апелянта на те, що працівники поліції, діючи з порушенням ст. 266 КУпАП та вимог п.п. 6, 7 Інструкції №1452/735 не провели огляду ОСОБА_3 на визначення стану алкогольного сп`яніння, не знайшли свого підтвердження, оскільки, попри те, що законні вимоги поліцейського є обов`язковими для виконання, держава забезпечила особі можливість діяти за власною волею та відмовитися виконувати п. 2.5 Правил дорожнього руху, що звісно, зумовлює настання щодо такої особи певних юридичних наслідків. Крім того, проходження огляду на визначення стану сп`яніння відбувається лише добровільно (окрім випадків перебування водія у несвідомому стані).

Непроведення суддею першої інстанції допиту свідка ОСОБА_4 не спростовують факту вчинення ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки вказаний свідок викликався у судове засідання, однак у таке не з`явився. При цьому суддею апеляційної інстанції беруться до уваги письмові пояснення даного свідка, відповідно до яких ОСОБА_4 був присутній під час відмови водія ОСОБА_5 пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки та в медичному закладі.

Посилання адвоката Сєргєєвої О.І. на те, що суддею першої інстанції перекручено покази свідка ОСОБА_2 спростовуються показами останнього, даними в суді апеляційної інстанції. Зокрема, свідок пояснив, що він був присутній під час оформлення працівниками поліції протоколу відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Ствердив, що за зовнішнім виглядом ОСОБА_3 було видно, що він перебував у нетверезому стані. На пропозицію поліцейських пройти огляд на стан сп`яніння, ОСОБА_3 відповів відмовою. Також він сказав, що не бажає їхати до медичного закладу.

Доводи апелянта про те, що протокол серії БД №320385 від 17 березня 2020 року містить неточності, оскільки у такому вказано, що він ніде не працює, однак ОСОБА_3 працює в ТОВ «СВІСС КРОНО» оператором на автоматичних та напівавтоматичних лініях в дерево обробленні, не беруться до уваги суддею апеляційної інстанції, оскільки відповідно до ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення, зокрема, зазначаються: відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності. Законодавцем не конкретизовано вичерпний перелік таких відомостей. Крім того, відомості про місце роботи заповнюються поліцейським зі слів особи та жодним чином не впливають ні на кваліфікацію дій правопорушника, ні на його міру відповідальності.

Стосовно посилання адвоката на те, що суддею першої інстанції не надано оцінки відеозапису з камери спостереження патрульних, то таке спростовується насупним. У постанові судді місцевого суду вказано, що запис події, яка мала місце 17 березня 2020 року за участю ОСОБА_1 , триває 2 хвилини 28 секунди, під час якого поліцейський запитав у водія чи згоден він пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки автомобіля за допомогою алкотестеру, на що водій погодився. Продовження запису відсутнє, оскільки, як видно з відповіді Кам`янка-Бузького ВП ГУ НП у Львівській області від 27 травня 2020 року № 4500, повний відеозапис з нагрудної камери відсутній у зв`язку з тим, що на момент зйомки розрядилась батарея.

Також суддею першої інстанції вказано, що за відсутності повного відеозапису, суд не бере такий до уваги, оскільки він не може бути об`єктивно оцінений.

Водночас, запис з камер відео спостереження не є безумовним доказом, він оцінюється нарівні з іншими доказами та в сукупності з ними доводить або спростовує вину особи.

У даному випадку, як вірно констатовано суддею першої інстанції, неповна частина відеозапису не може бути оцінена об`єктивно, оскільки не відображає усіх обставин події, яка мала місце 17 березня 2020 року.

Так, стаття 62 Конституції України затверджує принцип презумпції невинуватості, відповідно до якого обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Разом з тим, вина ОСОБА_3 доведена у вчиненні даного адміністративного правопорушення достатньо і повно стверджується матеріалами справи, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення серії БД №320385 від 17 березня 2020 року, актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, показами свідка ОСОБА_2 , даними в суді апеляційної інстанції, письмовими показами свідка ОСОБА_4 , письмовою розпискою ОСОБА_6 , який, будучи рідним братом ОСОБА_1 , взяв на своє відповідальне зберігання автомобіль марки «Опель Вектра» д.н.з НОМЕР_1 , котрим керував ОСОБА_1 , до повного протверезіння останнього.

З огляду на наведене, суд першої інстанції обґрунтовано визнав винним ОСОБА_1 у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення і наклав стягнення з урахуванням положень ст. 33 КУпАП в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, що є необхідним і достатнім та відповідає меті адміністративного стягнення. З огляду на зазначене, оскаржувана постанова судді є законною та обґрунтованою, відтак підстав для її зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

п о с т а н о в и в :

постанову судді Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 1 червня 2020 року стосовно ОСОБА_1 залишити без змін, а апеляційну скаргу його представника - адвоката Сєргєєвої Ольги Ігорівни - без задоволення.

Постанова судді апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Гуцал І.П.