Справа № 946/4590/20
Провадження № 3/946/1468/20
ІЗМАЇЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 вересня 2020 року м. Ізмаїл

Суддя Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Яковенко І.І., за участю секретарів судового засідання Яковенко І.А., Недялкова Я.І., притягуваного ОСОБА_1 , захисниці Корецької Л.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення у відношенні

ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Ізмаїл Одеської області, громадянина України, самозайнятого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ,

за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП),

встановив:

24 липня 2020 року об 11:40 годині, ОСОБА_1 в м. Ізмаїл Одеської області на перехресті вул. Тульчианівській та вул. Купріна, керуючи транспортним засобом «MERCEDES BENZ» державний номерний знак НОМЕР_2 , в порушення вимог п. п. 10.5., 12.1., 13.1. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, (далі ПДР), не врахував дорожню обстановку та під час виконання розвороту на вказаному перехресті не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу і безпечно керувати ним, виїхав на смугу зустрічного руху та не обрав безпечного інтервалу, і скоїв наїзд на перешкоду (каміння), в результаті чого транспортний засіб отримав механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Притягуваний ОСОБА_1 у судовому засіданні вину у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення не визнав, хоча погодився з обставинами, викладеними у протоколі про адміністративне правопорушення щодо наїзду на каміння, та пояснив, що він рухався на своєму автомобілі по вул. Тульчианівській з боку вул. Левітана в м. Ізмаїл Одеської області, доїхав до перехрестя з вул. Купріна, пропустив дві машини та здійснив розворот на перехресті з ліва на право, під час чого його автомобіль вдарився о каміння, якими було закладено люк. Зазначені каміння з люком не були позначений ніяким знаком або стрічкою. Притягуваний також пояснив, що коли він під`їжджав до перехрестя, він бачив це каміння, яке знаходилось на проїжджій частині по його (правій) смузі для руху, але під час виконання розвороту він відволікся на інші автомобілі та забув про них, і після розвороту не помітив їх та наїхав на них, виїхавши на смугу для руху, з якої і почав маневр розвороту. Після вказаних подій він викликав поліцію, оскільки його автомобіль отримав механічні пошкодження. Його обурив той факт, що каміння ніяким чином на дорозі не були позначені.

Незважаючи на невизнання своєї вини притягуваним ОСОБА_1 , його вина у порушенні правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортного засобу повністю підтверджується сукупністю доказів, дослідженими в судовому засіданні.

Так, відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці данні встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, а також іншими документами.

Свідок ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що він бачив як притягуваний на своєму автомобілі наїхав на каміння на проїжджій частині. Так він проживає по сусідству з місцем події, він вийшов з двору свого будинку, розмовляючи по телефону, він пішов до свого сусіда, при цьому йому потрібно було перетнути вулицю по діагоналі. В цей момент притягуваний їхав на своєму автомобілі по вул. Тульчианівській з боку вул. Левітана в м.Ізмаїл Одеської області, завернув в бік вул. Купріна, пропустив інші автомобілі, потім розвернувся на наїхав на каміння, які прикривали пошкоджений люк. На його думку, притягуваний не міг бачити це каміння при виконанні розвороту, але в його автомобілі він не сидів. Йому не відомо, чи міг притягуваний бачити це каміння в момент, коли наближався до перехрестя. Свідок також пояснив, що він не бачив яким саме чином притягуваний здійснював розворот на перехресті з ліва на право, чи з права на ліво, оскільки розмовляв по телефону, і не звернув на це увагу.

Відповідно до даних протоколу про адміністративне правопорушення від 24.07.2020р., ОСОБА_1 у м. Ізмаїл на перехресті вул. Тульчианівської та вул. Купріна, керуючи транспортним засобом, під час виконання розвороту на вказаному перехресті в порушення вимог п. п. 12.1., 13.1. ПДР не вибрав безпечної дистанції та скоїв наїзд на перешкоду (каміння), що призвело до механічних пошкоджень транспортного засобу. Про те, що транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень свідчать також дані схеми місця ДТП, про це також пояснив і притягуваний під час судового розгляду.

Суд критично оцінює дані протоколу про адміністративне правопорушення про те, що ОСОБА_1 , порушивши вимоги п. 13.1. ПДР, не вибрав безпечної дистанції, оскільки абз. 11 п. 1.10. ПДР передбачено, що безпечна дистанція це відстань до транспортного засобу, що рухається попереду по тій самій смузі, яка у разі його раптового гальмування або зупинки дасть можливість водієві транспортного засобу, що рухається позаду, запобігти зіткненню без здійснення будь-якого маневру. Враховуючи, що каміння не є транспортним засобом, а також те, що воно нерухомо знаходилось на проїжджій частині, то, відповідно, притягуваний і не мав обов`язок дотримуватися безпечної дистанції з ним відповідно до п.13.1. ПДР. Натомість вказані обставини не звільняли притягуваного ОСОБА_1 від обов`язку все ж виконати вимоги п. 13.1. ПДР в частині дотримання безпечного інтервалу з вказаним камінням залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу, оскільки відповідно до абз. 12 п.1.10. ПДР безпечний інтервал це відстань не тільки між боковими частинами транспортних засобів, що рухаються, а й між ними та іншими об`єктами (в даному випадку камінням), за якої гарантована безпека дорожнього руху.

Так, відповідно до схеми місця ДТП, люк водопровідний, який закладений камінням, де і відбулося місце зіткнення, знаходиться на Т-образному перехресті вул. Тульчианівської з вул. Купріна на правій смузі для руху вул. Тульчианівської та вул. Купріна, на 5,6 м. від лівого краю проїжджої частини вул. Тульчианівської при загальній її ширині в 6,6 м. Зі схеми також вбачається, що ніяких попереджувальних знаків про цю перешкоду на перехресті встановлено не було.

Але саме по цій смузі (правій) для руху і рухався притягуваний ОСОБА_1 по вул. Тульчианівській, і він бачив цю перешкоду у виді кучі каміння, про що сам пояснив в судовому засіданні. Про те, що ця перешкода помітна на проїжджій частині також об`єктивно вбачається і з фотознімків, наданих притягуваним.

Крім того, притягуваний ОСОБА_1 , здійснюючи розворот на перехресті з ліва на право, про що сам пояснив у судовому засіданні та що вбачається зі схеми ДТП, виїхав на смуги зустрічного руху, у тому числі і при завершенні маневру, оскільки опинився на смузі для руху, з якої він почав розворот, яка після завершення ним маневру була для нього вже смугою зустрічного руху та на якій і була розташована перешкода у виді каміння, чим також порушив вимоги п. 10.5. ПДР, згідно якому поворот необхідно виконувати так, щоб під час виїзду з перехрещення проїзних частин транспортний засіб не опинився на смузі зустрічного руху. У випадку ж неухильного дотримання ним вимог ПДР, у тому числі і наведеного п.10.5., то він би не позбавив себе можливості стежити за дорожньою обстановкою і контролювати рух транспортного засобу та не здійснив би наїзд на перешкоду.

Таким чином, з досліджених судом доказів випливає, що ОСОБА_1 , знаючи про наявність перешкоди на проїжджій частині у виді каміння (оскільки він перед цим об`єктивно бачив їх), що були розташовані на його (правій) смузі для руху, в силу п.п. 10.5., 12.1., 13.1. ПДР мав врахувати цю дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, а також повинен був дотриматися безпечного інтервалу з вказаним камінням, і здійснити поворот не виїжджаючи на смуги зустрічного руху. Але ОСОБА_1 проявив протиправну необережність, коли він не передбачав можливості настання шкідливих наслідків своєї дії (наїзд на каміння з подальшим пошкодженням транспортного засобу), хоча повинен був і міг їх передбачити, оскільки перед виконанням маневру розвороту він об`єктивно бачив це каміння на проїжджій частині, але внаслідок власної недбалості та необережності забув про нього, та в порушення наведених п.п. 10.5., 12.1., 13.1. ПДР допустив наїзд на перешкоду на проїжджій частині у виді каміння, внаслідок чого його транспортний засіб отримав пошкодження.

Саме вказані порушення ПДР, допущені ОСОБА_1 , перебувають у прямому причинному зв`язку з шкідливими наслідками у виді пошкодження транспортного засобу «MERCEDES BENZ» д/н НОМЕР_2 під його керуванням. Навіть, якщо і перешкода (каміння) в порушення ПДР не була позначена жодним чином, то це не звільняло ОСОБА_1 від обов`язку неухильного дотримання наведених положень ПДР, у тому числі врахувати дорожню обстановку, оскільки він перед цим об`єктивно бачив цю перешкоду. Незрозуміло яким чином попереджувальні знаки про наявність перешкоди на проїжджій частині перехрестя, якби вони були би встановлені перед перехрестям, допомогли би ОСОБА_1 уникнути наїзду на перешкоду з урахуванням того, що знаки встановлюються безпосередньо перед перехрестям і не на проїжджій частині, а ОСОБА_1 здійснив наїзд безпосередньо на проїжджій частині на перехресті, і, крім того, перед наїздом на перешкоду (каміння) ОСОБА_1 бачив безпосередньо саму цю перешкоду (як і бачив би сам знак у випадку його встановлення), а, отже, і мав її врахувати при виконанні маневру розвороту.

Суд критично оцінює твердження притягуваного ОСОБА_1 про те, що він наїхав на перешкоду саме з причин того, що вона не була позначена жодним чином, оскільки, як було вище наведено притягуваний перед виконанням маневру розвороту та перед наїздом на перешкоду бачив її, у зв`язку з чим мав врахувати її при здійсненні руху і маневру розвороту.

Крім того, суд не погоджується з твердженнями сторони захисту про те, що виключається адміністративна відповідальність, якщо не завдається шкода третім особам.

Так, відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 124 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Отже, безпосереднім об`єктом вказаного складу правопорушення є безпека дорожнього руху, а об`єктивною стороною порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження певних об`єктів, що перелічені в диспозиції ст. 124 КУпАП.

З викладеного випливає, що вказана стаття захищає встановлений порядок управління в сфері дорожнього руху від протиправної, винної (умисної або необережної) дії чи бездіяльності. І адміністративна відповідальність за ст. 124 КУпАП настає у випадку встановлення порушень ПДР, що потягли за собою наслідки у виді пошкодження перелічених у ній об`єктів, а також при наявності причинного зв`язку між порушеннями ПДР та наслідками, що настали, і не залежить від того, чи була завдана шкода третім особам. У зв`язку з цим для настання відповідальності за ст. 124 КУпАП не має значення, кому саме належить безпосередній предмет, який зазнав пошкодження внаслідок порушень ПДР.

Таким чином, аналіз сукупності усіх досліджених у суді доказів дає змогу суду дійти висновку про наявність адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та про доведеність винності ОСОБА_1 в його вчиненні.

При накладенні адміністративного стягнення на ОСОБА_1 , суд враховує характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, його майновий стан та обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Характер вчиненого ОСОБА_1 правопорушення вказує на те, що він вчинив грубе правопорушення.

Обставин, які відповідно до ст. ст. 34, 35 КУпАП пом`якшують та обтяжують відповідальність ОСОБА_1 за вчинене ним адміністративне правопорушення, суд не вбачає.

Отже, враховуючи зазначені обставини справи, приймаючи до уваги особу ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про те, що для його виховання в дусі додержання законів України, а також запобігання нових правопорушень, буде достатнім застосування адміністративного стягнення у виді штрафу, оскільки в даному випадку таке стягнення повністю досягне мети його застосування, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для накладення більш суворого стягнення, передбаченого санкцією ст. 124 КУпАП, а саме такого стягнення, як позбавлення права керування транспортними засобами.

В силу ч. 1 ст. 401 КУпАП, з ОСОБА_1 має бути стягнутий судовий збір в розмірі, передбаченому п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2020 року, що складає 420,40 грн.

Керуючись ст. ст. 283 285 КУпАП, суд

постановив:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 340 (триста сорок) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 420,40 грн (чотириста двадцять гривень сорок копійок).

Повний текст постанови виготовлений 03 вересня 2020 року.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня її винесення.

Постанова про накладення адміністративного стягнення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги та підлягає зверненню до виконання протягом трьох місяців з моменту її винесення. В разі ж оскарження постанови перебіг строку давності звернення її до виконання зупиняється до розгляду скарги.

СУДДЯ

Ізмаїльського міськрайонного суду І.І. Яковенко