Номер провадження: 33/813/110/20
Номер справи місцевого суду: 504/2272/18
Головуючий у першій інстанції Добров П.В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

судді Комлевої О.С.,

за участю секретаря Воронової Є.Р.,

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , її захисника Лобової Лідії Михайлівни,

представників потерпілої - Сафронюка Павла Віталійовича , Онупрієнко Андрія Олександровича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_3 захисника Репужинської Ірини В`ячеславівни на постанову Комінтернівського районного суду Одеської області від 10 грудня 2018 року відносно ОСОБА_1 за скоєння адміністртивного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП,-

встановив:

18 червня 2018 року інспектор Департаменту патрульної поліції Лиманського ВП в Одеській області лейтенант поліції Васильєв О.Ю. склав протокол про адміністративне правопорушення водієм ОСОБА_1 п. 16.12 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ст.124 Кодексу України про адміністративне правопорушення (далі КУпАП).

В протоколі зазначено, що 19.09.2017 року о 15 год. 15 хв., ОСОБА_4 , керуючи автомобілем Nissan Leaf, н/з НОМЕР_1 , по вул. Грушевського на нерегульованому рівнозначному перехресті з вул. Потьомкіна в с. Фонтанка Лиманського району Одеської області, не надала перевагу в русі автомобілю Opel Insignia, н/з НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 , у зв`язку з чим скоїла з ним зіткнення. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження (а.с. 1 т. 1).

Постановою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 10 грудня 2018 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та провадження у справі закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою Комінтернівського районного суду Одеської області від 10 грудня 2018 року, ОСОБА_3 представник ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю події і складу злочину.

В обґрунтування апеляційної скарги, адвокат Лобова Л.М., посилається на те, що суд першої інстанції не дослідив всі обставини справи, протокол про скоєння адміністративного правопорушення відносно ОСОБА_1 складено через 9 місяців, висновок суду, що ОСОБА_1 винна у скоєнні ДТП не підтверджується доказами.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши пояснення ОСОБА_1 , її захисника адвоката Лобову Л.М., потерпілої ОСОБА_5 , представників потерпілої Сафронюка П.В. та Онупрієнко А.О., апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

При розгляді питання про притягнення до адміністративної відповідальності необхідно забезпечити оптимальний баланс між дотриманням прав і свобод особи, яка притягується до відповідальності, та загальним (публічним) інтересом, який передбачає ефективний захист особистості, суспільства і держави від адміністративних правопорушень.

Будь-яке адміністративне правопорушення та санкції за його скоєння повинні бути чітко визначені в законі таким чином, щоб виходячи з його тексту - у випадку необхідності за допомогою тлумачення, що надано судам, - кожен міг передбачити адміністративно - правові наслідки своїх дій або бездіяльності.

В протилежному випадку може мати місце суперечна правозастосовна практика, яка послаблює гарантії державного захисту прав, свобод і законних інтересів громадян від свавільного адміністративного примусу.

Вимоги, які пред`являються до правового регулювання відповідальності за адміністративне правопорушення, в повній мірі розповсюджуються і на строки давності притягнення до адміністративної відповідальності, що являють собою встановлені законодавством про адміністративні правопорушення періоди, за закінченням яких особи, які здійснили адміністративне правопорушення, не можуть бути притягнуті до адміністративної відповідальності через закінчення строків давності, що є однією із підстав, яка виключає провадження у справі або тягне за собою його закриття.

За змістом частини 2 статті 38 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення, що відноситься до компетенції судів загальної юрисдикції, може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення.

Пункт 7 статті 247 КУпАП містить правило, згідно із яким провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Розглядаючи питання щодо строку давності в адміністративному провадженні в контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі: Конвенція) «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи судом …, який … становить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення…».

Поняття «кримінальне обвинувачення» має «автономне» значення, котре не залежить від класифікації, що застосовується у внутрішньо-правових системах Держав-учасниць (справа «Блохін проти Росії», рішення від 23.03.2016 року, п. 179; Адольф проти Австрії, п.30,).

До кримінально-процесуального аспекту статті 6 Конвенції належать адміністративні правопорушення правил, які караються штрафами, обмеженням водійських прав, такими, як зняття балів, або призупинення чи скасування водійських прав (справи Луц проти Німеччини, п. 182, Шмауцер проти Австрії, Ігор Паскарі проти Республіки Молдова, п. п. 20-23).

Тому, стаття 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо порушення дорожнього руху, яке спричинило пошкодження транспортних засобів, та, яке тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року в контексті ст.6 Конвенції належить до кримінально-процесуального аспекту.

Стаття 6 пункт 1 Конвенції застосовується протягом усього провадження, метою якого є встановлення обґрунтованості «кримінального обвинувачення» включно зі стадією проголошення судового рішення.

Загалом гарантії статті 6 пункту 1 Конвенції застосовуються до апеляційного оскарження, коли ця інстанція є завершальною стадією відповідного провадження і його результат може бути вирішальним для притягнутих до відповідальності осіб.

Правове регулювання прав та свобод людини за національним законом полягає у створенні необхідних умов, якими слід забезпечити невідворотність адміністративної відповідальності.

В той же час має бути забезпечений справедливий баланс між загальним (публічним) інтересом невідворотності адміністративної відповідальності та дотриманням прав і свобод людини щодо строку давності про притягнення її до відповідальності.

Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, в тому числі у справах "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" та ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» визначив строк давності як передбачене законом право порушника уникнути від переслідування або притягнення до суду за закінченням певного строку після скоєння правопорушення. Строки давності, які характерні для національних правових систем держав-учасниць, відповідають кільком цілям, в числі яких забезпечення правової визначеності та остаточності, попередження порушень прав обвинувачених, які могли б бути зменшені, якби судам доводилося розглядати їхні справи на основі доказів, що могли бути неповними за спливом часу (ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», рішення від 20 вересня 2011 року, п. 570 та "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", рішення від 22 жовтня 1996 року, п.51).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що подія, а саме ДТП сталося 19.09.2017 року.

Відповідно до протоколу, складеного 18.06.2019 року, ОСОБА_4 , керуючи автомобілем Nissan Leaf, н/з НОМЕР_1 , по вул. Грушевського на нерегульованому рівнозначному перехресті з вул. Потьомкіна в с. Фонтанка Лиманського району Одеської області, не надала перевагу в русі автомобілю Opel Insignia, н/з НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 , у зв`язку з чим скоїла з ним зіткнення. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Протокол про адміністративне правопорушення складений - 18.06.2018 року - через 9 місяці після скоєння дорожньо-транспортної пригоди, тобто за спливом трьохмісячного строку давності, встановленого національним законом для притягнення особи до адміністративної відповідальності (а.с. 1 т.1).

Встановивши межі для адміністративного переслідування, Держава захищає особу, яка підозрюється в здійсненні адміністративного правопорушення від необмеженого в часі публічного переслідування, що не погоджується з повагою до гідності особистості та права на особисту недоторканність.

Строк давності надає право правопорушнику уникнути переслідування за закінченням певного строку після скоєння правопорушення.

Наявність строку давності забезпечує правову визначеність та остаточність, попередження порушення прав, які могли б бути зменшені, якби судам доводилося розглядати їхні справи на основі доказів, що могли бути неповними за спливом часу.

У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції не надає оцінку висновкам експерта, які отримані судом поза межами строків давності переслідування та притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Встановлення вини особи за спливом строку давності при притягненні до адміністративної відповідальності.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Стаття 6 пункту 2 Конвенції забезпечує «право вважатися невинуватим доти, доки вину не буде доведено в законному порядку».

Мета та наміри Конвенції як інструменту захисту людини вимагає, щоб її положення тлумачилися та застосовувалися таким чином, щоб її гарантії були практичними та ефективними ( див. справа «Soering проти Сполученого Королівства», рішення від 7 липня 1989 року, п. 87).

Суд в своїх прецедентних рішеннях зазначив, що практичність та ефективність гарантій при тлумаченні та застосуванні положень Конвенції стосується і права, закріпленого в статті 6 пункту 2 Конвенції - презумпції невинуватості (див. справи «Allen проти Сполученого Королівства», рішення від 12 липня 2013 року п.п.92-93, «Allenet de Ribemont проти Франції», рішення від 10 лютого 1995 року, п. 35).

Презумпція невинуватості, яка розглядається як процесуальна гарантія в контексті самого кримінального провадження, накладає вимоги щодо, зокрема, тягаря доведення, правових презумпції факту і права.

За загальним правилом ст.9 КУпАП наявність складу правопорушення є необхідною підставою для адміністративної відповідальності.

Частиною першої ст. 9 КУпАП передбачено, що особа підлягає адміністративній відповідальності лише за те правопорушення, відносно якого встановлена вина.

Відсутність вини в скоєнні адміністративного правопорушення за зазначеною нормою закону виключає провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Проаналізувавши норми національного закону та, враховуючи конвенційні положення стосовно строків давності, суд апеляційної інстанції, використовуючи право, надане судам загальної юрисдикції тлумачити зазначені норми для цілей подолання суперечної правозастосовної практики, яка послабляє гарантії державного захисту прав, свобод і законних інтересів громадян від свавільного адміністративного примусу, дійшов до наступного висновку.

Строк давності не тільки забезпечує правову визначеність та остаточність судового рішення, попередження порушень прав осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності, але й надає законне право порушнику уникнути переслідування або притягнення до суду за закінченням певного строку після скоєння правопорушення, в даному випадку - притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка підозрюється в здійсненні адміністративного правопорушення, за закінченням строку давності, що передбачений національним законом - частиною 2 статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Стаття 6 пункту 2 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод забезпечує «право вважатися невинуватим доти, доки вину не буде доведено в законному порядку».

За таких підстав, апеляційний суд, вважає, що висновок суду, про наявність вини ОСОБА_1 , підлягає виключенню з мотивувальної та резолютивної частини рішення, тому, що зроблений за межами строку давності притягнення до адміністративної відповідальності, та саме це є порушенням презумпції невинуватості та права на справедливий суд за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Даний висновок не виключає права сторін на звернення до суду загальної юрисдикції в порядку цивільного провадження в межах строків позовної давності, що передбачено Цивільним Кодексом України, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок зіткнення транспортних засобів.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зміну постанови суду в частині встановлення вини ОСОБА_1 , одночасно погоджуючись з висновком Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.12.2018 року про закриття провадження у справі з підстав частини 2 статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Закриття провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП з підстав п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП - за закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, не є перешкодою для встановлення в інших процедурах винуватості особи в якості підстави або її невинуватості з метою притягнення до цивільної відповідальності.

Спори про відшкодування майнової шкоди та компенсації моральної шкоди на користь потерпілих внаслідок адміністративного правопорушення підлягають вирішенню судом у порядку цивільного судочинства.

Особи, які були учасниками в адміністративному провадженні, приймають участь в таких спорах, як суб`єкти приватно-правового права і можуть доводити свою невинуватість та заподіяну шкоду у процедурі цивільного судочинства.

Інше перешкоджало б судовому захисту прав осіб, зробивши ілюзорним механізм компенсації шкоди.

Керуючись ст.ст. 38, 247, 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Постанову Комінтернівського районного суду Одеської області від 10 грудня 2018 року - змінити, виключивши з мотивувальної та резолютивної частини посилання на встановлення ОСОБА_1 винною у скоєнні адміністративного правопорушення.

В іншій частині постанову Комінтернівського районного суду Одеської області від 10 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 31 липня 2020 року.

Суддя Одеського апеляційного суду О.С. Комлева