Справа 362/3897/20
Провадження 3/362/1545/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.08.2020 року року суддя Васильківського міськрайонного суду Київської області Ковбель М.М., за участю: прокурора Чоломбитько М.В., особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , адвоката Пагора Б.Б., розглянувши матеріали адміністративної справи, що надійшли з Національного агентства з питань запобігання корупції про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , уродженця смт Рокитне, Рокитнянського району, Київської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , працюючого прокурором Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення № 30/42 від 15.07.2020, ОСОБА_1 , займаючи посаду прокурора Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, будучи особою, на яку поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» (далі Закон), перебуваючи у приміщенні Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області за адресою: вул. Шевченка, 8, м. Васильків, не повідомив свого безпосереднього керівника про реальний конфлікт інтересів, який виник у зв`язку з одночасним перебуванням ОСОБА_1 у статусі заявника (потерпілого) і прокурора в одному і тому самому кримінальному провадженні, чим порушив вимоги, встановлені пунктом 2 частини першої статті 28 Закону щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів.

Наказом прокурора Київської області № 306к від 13.11.2017 ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 3 Закону ОСОБА_1 як прокурор є суб`єктом, на якого поширюється дія цього Закону та відповідно до положень примітки до статті 50 Закону, відноситься до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне службове становище.

ОСОБА_1 в судовому засіданні своєї вини в інкримінованому правопорушенні не визнав, просив закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, та відсутності події адміністративного правопорушення, обгрунтовуючи свої доводи тим, що у відповідно до ст. 37 КПК України прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. Однак, у кримінальному провадженні № 0000566 відсутня постанова про призначення прокурора/постанова про призначення групи прокурорів, у якій здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням доручено прокурору Виродову А.Ю., а тому він не мав службових повноважень у вказаному кримінальному провадженні.

Окрім цього, зазначив про відсутність будь якого умислу на вчинення дій в умовах реального конфлікту інтересів.

Представник особи, яка притягується до відповідальності, ОСОБА_1 - адвокат Пагор Б.Б. подав до суду письмові заперечення, у яких просив приєднати до матеріалів справи доказів, а саме копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 000566, копію постанови про призначення групи прокурорів від 27.03.2018, копію листа НАЗК та витягу з Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення, та просив про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, та відсутності події адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП, адвокат Пагор Б.Б. вказував, що реальний конфлікт інтересів має відбутися лише тоді, коли особа, користуючись наданими службовими повноваженнями для задоволення приватного інтересу приймає рішення або вчиняє дію на користь себе або третіх осіб. У свою чергу, прокурор Виродов А.Ю. не був наділений повноваженням прокурора, а отже не володів службовими повноваженнями, а також, не приймав та не вчиняв дії на користь себе або третіх осіб, що у свою чергу виключає можливість притягнення його до адміністративної відповідальності за вказаною правовою нормою, тому просив закрити провадження у справі.

В судовому засіданні прокурор відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора з місцем дислокації у прокуратурі м. Києва Чоломбитько М.В. підтримав протокол, просив суд визнати винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 172-7 КУпАП та накласти на нього штраф у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Разом із цим, прокурором заявлено клопотання про витребування матеріалів кримінального провадження № 0000566 з метою встановлення наявності/відсутності у матеріалах кримінального провадження постанови про призначення групи прокурорів, у якій нагляд за додержанням законів у формі процесуального керівництва за досудовим розслідуванням кримінального провадження доручено Виродову А.Ю., яке задоволено.

Також, прокурором заявлено клопотання про допит заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_2 щодо обставин внесення відомостей в ЄРДР про призначення групи прокурорів, у якому відмовлено, оскільки факт відсутності постанови про призначення групи прокурорів у якій нагляд за додержанням законів у формі процесуального керівництва за досудовим розслідуванням кримінального провадження доручено Виродову А.Ю., підтверджується постановою про призначення групи прокурорів від 27.03.2018, у якій процесуальне керівництво доручено прокурорам Кутані Т.Л., Народовець А.В., Черниш Я.О. та Лігоміні Я.А. (арк. 4 матеріалів кримінального провадження № 0000566), постановою про призначення групи прокурорів від 24.08.2018, у якій процесуальне керівництво доручено прокурорам Кутані Т.Л., Народовець А.В., Черниш Я.О. та Лігоміні Я.А. (арк. 24 матеріалів кримінального провадження № 0000566), частиною до висновку службового розслідування (арк. 19).

Вислухавши пояснення учасників судового провадження, перевіривши фактичні обставини справи, наявними в ній доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, суд, керуючись принципом верховенства права, приходить до наступних висновків.

Свідки у ході судового розгляду не допитувалися.

Згідно зі ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно зі ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Вимогами ст. 252 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Оцінюючи надані докази та зясовуючи питання про те, чи було вчинено адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-7 КУпАП, суд виходить із такого.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадянина, встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків, що визначено ст. 10 КУпАП.

Згідно зі ст.1 ЗУ «Про запобігання корупції» під корупційним правопорушенням розуміється діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій ст. 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та /або цивільно-правову відповідальність. Відповідно до п. 9 ст.1 ЗУ «Про запобігання корупції» правопорушення повязане з корупцією - це діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у ч. 1 ст. 3 Закону, за яке Законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну чи цивільно-правову відповідальність.

Кодекс України про адміністративне правопорушення визначає, що адміністративне правопорушення по своїм субєктивним властивостям - діяння чи бездіяльність, вчинені з певною ціллю і з певних мотивів. Ці органічно звязані між собою, взаємозалежні форми психічної активності створюють зміст субєктивної сторони правопорушення. Вина це є психічне ставлення особи в формі умислу або необережності до своїх дій і їх наслідкам. Вина - це обовязкова умова адміністративної відповідальності.

Умисел - це відношення пізнавальної можливості і волі субєкта до вчиненого ним діяння. Його обовязкові елементи, це повне усвідомлення протиправності скоєного діяння в його юридичних і соціально-побутових особливостях, передбачення антигромадських результатів свого діяння (бездіяльності), бажання або усвідомлене допущення настання вказаних наслідків. Відсутність умислу і необережності засвідчують про випадок - такому збігу життєвих обставин, при яких особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати властивостей вчиненого або не передбачала і не могла передбачати наслідків вчиненого діяння. Випадок і вина - це категорії взаємовиключні, а тому вчинення діяння або бездіяльності випадково не є умовою адміністративної відповідальності.

Суб`єктивну сторону адміністративному правопорушені характеризував ВССУ в своєму листі від 22.05.2017 р. № 223-943/0/4-17 наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу під яким ст. 10 КУпАП розуміє вчинення адміністративного правопорушення, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Отже, вирішуючи питання про наявність в діях конкретної особи складу адміністративного, корупційного правопорушення, правопорушення повязаного з корупцією, крім іншого, необхідно враховувати наявність субєктивної сторони даного правопорушення, яка виходячи із визначення поняття, викладеного в ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», завжди характеризується умисною формою вини, тобто, з врахуванням положень ст. 1 цього Закону, сутність правопорушення фінансового контролю полягає в тому, що особа, яка за законом зобовязана інформувати Національне агентство про суттєві зміни в її матеріальному становищі, прагне уникнути цього і таким чином досягти певної мети.

Судова палата у кримінальних справах Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка у своєму інформаційному листі щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією від 22 травня 2017 р., зазначила, що суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що будь якого умислу на вчинення дій в умовах реального конфлікту інтересів під час виконання службових повноважень у ОСОБА_1 не було. Тим самим, виключають наявність вини у формі умислу в учиненні зазначених дій, а відтак і наявності субєктивної сторони даного правопорушення.

Відповідно до ст.10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Таким чином, для притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.172-7 КУпАП необхідно встановити той факт, що особа усвідомлювала суспільну небезпечність своїх дій, передбачала наслідки від таких дій та бажала настання таких наслідків, або байдуже ставилась до їх настання чи свідомо допускала їх настання.

Проте, ні у протоколі про адміністративне правопорушення, ні прокурором під час судового розгляду не наведено обґрунтувань та доказів на підтвердження субєктивної сторони даного правопорушення. Тобто не встановлені і не доведені вина у формі умислу, мотив (корисливий, особиста зацікавленість, тощо) та мета інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення.

Враховуючи усі обставини, в діях ОСОБА_1 відсутня суб`єктивна сторона (вина у формі умислу) адміністративного правопорушення та негативні наслідки таких дій, а отже, і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП, також відсутній.

Окрім цього, суд, оцінюючи надані докази та зясовуючи питання про те, чи було вчинено адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-7 КУпАП, суд також виходить із такого.

Відповідно до вимог ст.ст. 252, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно, всебічно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з`ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При розгляді справ про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, суди зобов`язані забезпечувати своєчасний та якісний їх розгляд, точне й неухильне застосування чинного законодавства.

Вирішуючи справи цієї категорії, суди повинні керуватися Конституцією, Конвенцією ООН проти корупції /Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року/, Кримінальною конвенцією Ради Європи про боротьбу з корупцією/ Страсбург, 27 січня 1999 року/, додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Ради Європи про боротьбу з корупцією / Страсбург, 15 травня 2003 року/, законом «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 №1700-VІІ, КУпАП, іншими нормативно-правовими актами, а також практикою Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 37 КПК України прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування.

Відповідно до ч. 3 ст. 110 КПК України рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймаються у формі постанови.

Відповідно до ч. 6 ст. 110 КПК України постанова слідчого, дізнавача, прокурора виготовляється на офіційному бланку та підписується службовою особою, яка прийняла відповідне процесуальне рішення.

У свою чергу, у ході судового розгляду встановлено факт відсутності постанови про призначення прокурора/постанова про призначення групи прокурорів, у якій здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000566 доручено прокурору ОСОБА_1 , що підтверджується постановою про призначення групи прокурорів від 27.03.2018, у якій процесуальне керівництво доручено прокурорам Кутані Т.Л., Народовець А.В., Черниш Я.О. та Лігоміні Я.А. (арк. 4 матеріалів кримінального провадження № 0000566), постановою про призначення групи прокурорів від 24.08.2018, у якій процесуальне керівництво доручено прокурорам Кутані Т.Л., Народовець А.В., Черниш Я.О. та Лігоміні Я.А. (арк. 24 матеріалів кримінального провадження № 0000566), частиною до висновку службового розслідування (арк. 19).

З урахуванням положень, зазначених у п. 44 мотивувальної частини Постанови Великої Палати Верховного суду від 26.03.2019 у справі № 807/1456/17, в якому вказано, що діяльність уповноважених службових осіб поліції, як і інших правоохоронних органів, щодо інформаційного наповнення ЄРДР полягає в офіційному фіксуванні здійснених у кримінальному провадженні процесуальних дій та прийнятих процесуальних рішень і є похідною від них. Тобто внесення відомостей про прокурора, який здійснюватиме процесуальне керівництво, до ЄРДР без попереднього прийняття керівником відповідального органу прокуратури відповідної постанови не може підтверджувати його повноваження.

Натомість, відповідно до постанов про призначення групи прокурорів від 27.03.2018 та від 24.09.2018 нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000566 доручено прокурорам Кутані Т.Л., Народовець А.В., Черниш Я.О., Лігоміна Я.А.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 не мав та не має службових повноважень у вказаному кримінальному провадженні.

Вважаючи що поняття реального конфлікту інтересів, а також приватного інтересу, визначені у частині першій статті 1 Закону України «Про запобігання корупції», реальний конфлікт інтересів має місце за наявності сукупності наступних обставин, що є предметом доказу за справою про адміністративне правопорушення, а саме:

-наявність приватного інтересу;

-наявність службових чи представницьких повноважень;

-наявність суперечності між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями;

-наявність впливу вищезазначеної суперечності на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання вказаних повноважень.

Тобто, реальний конфлікт інтересів має відбутися лише тоді, коли особа, користуючись наданими службовими повноваженнями для задоволення приватного інтересу приймає рішення або вчиняє дію на користь себе або третіх осіб.

У свою чергу, прокурор Виродов А.Ю. не був наділений повноваженням прокурора, а отже не володів службовими повноваженнями, а також, не приймав та не вчиняв дії на користь себе або третіх осіб.

Поряд з цим законом не встановлюється заборон чи обмежень на наявність приватного інтересу, як такого. Йдеться про дотримання правил етичної поведінки службовця та відповідну оцінку приватних інтересів через призму можливого їх негативного впливу на об`єктивність прийняття рішень чи діянь службовця при реалізації своїх службових чи представницьких повноважень.

Відповідно до чистини першої статті 28 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані:

-вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів;

-повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту Інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень, у якому виник конфлікт інтересів, відповідно.

-не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

НАЗК в своїх протоколах зобов`язано було встановити й обґрунтувати, що в діях прокурора ОСОБА_1 :

-був наявний приватний інтерес,

-цей інтерес суперечив його службовим повноваженням,

-і така суперечність реально впливала на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення ним дій.

Зазначені вище елементи складу адміністративного правопорушення мають існувати разом, а орган, який складає відповідний протокол, зобов`язаний це довести (п. З Інформаційного листа ВССУ від 22.05.2017 року №223-943/0/4-17 «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією»).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення встановлено, що відносно ОСОБА_1 до зазначеного реєстру внесено відомості про дисциплінарне стягнення накладене наказом прокурора Київської області № 1дк, де способом вчинення дисциплінарного корупційного проступку визначення порушення вимог статті 28 Закону України «Про запобігання корупції» щодо врегулювання потенційного конфлікту інтересів (арк. 81).

Таким чином, зазначені діяння ОСОБА_1 службовими особами НАЗК одночасно визначені і як потенційні і як реальні.

Зважаючи на описані обставини, у протоколі не наведено обґрунтування наявності в його діях зазначених обов`язкових елементів складу правопорушення.

Дослідивши протокол та матеріалами в його обґрунтування, долучені матеріали сторін, вислухавши пояснення особи, відносно якої складено протокол, адвоката, думку прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження № 0000566, суд прийшов до висновку про відсутність події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП.

Окрім цього, суд до такого рішення прийшов також з наступних підстав.

Рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

При цьому, всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_1 дій, направлених на порушення вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів (не повідомлення про наявність реального конфлікту інтересів та прийняття рішення в умовах реального конфлікту інтересів).

Відповідно до ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Конституцією України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), п.43 (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП встановлено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи викладене вище, оскільки ОСОБА_1 не мав реального конфлікту інтересів між приватним інтересом та службовими повноваженнями, який би впливав на об`єктивність або неупередженість прийнятих ним рішень або ж на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень, суддя приходить до висновку про відсутність складу адміністративного правопорушення.

Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення, то в протоколі про адміністративне правопорушення, суд не вбачає підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, а тому провадженні у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 247 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 62 Конституції України, ст.ст. 7, 9, 10, 247, 252, 280, 283-285, 287 КУпАП України, ст. 37, 110 КПК України, ст. ст. 1,3,28, Закону України «Про запобігання корупції», суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП, закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу та події адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на постанову судді подається протягом 10 днів з дня її винесення до Київського апеляційного суду через Васильківський міськрайонний суд Київської області.

Суддя М.М. Ковбель