Справа № 408/314/20-п
Провадження № 33/810/58/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Луганського апеляційного суду Тополюк Є.В., при секретарі Василович Г.Ю. розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Біловодського районного суду Луганської області від 04 березня 2020 року про притягнення

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луганськ Луганської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, паспорт № НОМЕР_1 , виданий органом 4451, дата видачі 02 серпня 2019 року, РНОКПП НОМЕР_2 , за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 204-3 КУпАП,-

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Біловодського районного суду Луганської області від 04 березня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 204-3 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 (сто сімдесят) грн. з конфіскацією переміщуваного товару, а саме: шуб зимових у кількості 6 штук та курток зимових у кількості 2 штуки на загальну суму 160 000 грн, який знаходяться на зберіганні в управлінні оперативного забезпечення на окремих територіях зон АТО ГУ ДФС у Луганській області, квитанція №25.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі та доданих до неї додаткових поясненнях ОСОБА_1 просить скасувати постанову Біловодського районного суду Луганської області від 04 березня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення № 408/314/20-п про накладення на нього адміністративного стягнення за частиною першою статті 204-3 КУпАП, провадження закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, а вилучені згідно протоколу вилучення, що є додатком до протоколу від 18 січня 2020 року № 25 товарно-матеріальні цінності повернути.

Також просить відшкодувати із доходу держави сплачений судовий збір у розмірі 633,00 грн, згідно квитанції від 13 березня 2020 року № 90887.

В обґрунтування своїх вимог посилаючись на Конституцію України, Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод від 1950 року, практику ЄСПЛ, норми КУпАП, постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій» від 17 липня 2019 року № 815 та наказу МТОТ № 92 «Про затвердження Переліку і обсягів (вартості/ваги/кількості) обмежених або заборонених до переміщення через лінію розмежування та до/з гуманітарно-логістичних центрів товарів, а також, які можуть бути віднесені до особистих речей» від 18 листопада 2019 року, вказує, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Апелянт зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення від 18 січня 2020 року № 25, складений посадовою особою, старшим оперуповноваженим з ОВС 4 відділу управління оперативного забезпечення окремих територій АТО ГУ ДФС у Луганській області підполковником податкової міліції Мурашкою С. М., має ряд суттєвих недоліків та порушень, на які суд першої інстанції, всупереч його письмовим поясненням, не звернув увагу та не надав належної оцінки його доводам стосовно цього, а тому дійшов помилкового висновку щодо доведеності його вини у адміністративному правопорушенні.

Так, у вказаному протоколі зазначено, що 18 січня 2020 року о 11 год. 57 хв. він намагався переправити через лінію розмежування КПВВ Станиця Луганська шість шуб та дві куртки на загальну суму 160 000, 00 (сто шістдесят тисяч) грн з непідконтрольної території через лінію розмежування на підконтрольну територію, сумарна фактурна вартість яких перевищує 10 000, 00 грн, чим порушив вимоги «Переліку і обсягів (вартості/ваги/кількості) обмежених або заборонених до переміщення через лінію розмежування та до/з гуманітарно-логістичних центрів товарів, а також товарів, які можуть бути віднесені до особистих речей, затвердженого наказом Міністерства у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України від 18 листопада 2019 року № 92.

Вказаний протокол не відповідає обставинам справи та вимогам закону, а саме протокол не містить підпису посадової особи, яка його складала та апелянту не була вручена копія зазначеного протоколу, а тому такий протокол не може бути належним та допустимим доказом його вини у адміністративному правопорушенні.

Крім того уповноваженою особою на складання протоколу про адміністративне правопорушення будь-яких доказів на підтвердження перевищення суми сукупної фактурної вартості переміщуваного товару до протоколу про адміністративне правопорушення не долучено, до матеріалів справи не додано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження реальної вартості вилученого у апелянта майна (видаткові накладні, висновок експерта, висновок спеціаліста на підтвердження вартості вилучених товарно-матеріальних цінностей, яка зазначена у протоколі вилучення), натомість останнім оцінка була зроблена за допомогою мережі Інтернет, що є такою, що є неправомірною у порядку, який встановлений КУпАП.

Апелянт ОСОБА_1 зазначає, що дійсно, вилучене у нього майно, на підставі усної домовленості зі своїм знайомим за грошову винагороду, що не заборонено чинним законодавством України, він повинен був перемістити через КПВВ «Станиця-Луганська» і за допомогою Нової Пошти відправити це майно його власнику, а саме рідній сестрі його знайомого, яка у зв`язку із тимчасовою окупацією м. Луганська зі своїм чоловіком та дітьми переїхала до м. Хмельницького. І у зв`язку із тим, що їй «місцевою владою ЛНР» погрожується і вона переслідується ними, тому немає можливості перевозити самостійно своє майно, оскільки остання налякана такими погрозами. Тому її брат самотужки впродовж тривалого часу потроху перевозить таким чином її та її родини майно.

ОСОБА_1 він знав вже багато років та його вкрай важке фінансове положення, у якому він перебуває з моменту окупації м. Луганська і тимчасової втрати контролю Україною над цією територією та втратою своєї роботи, не можливістю виїхати, оскільки доглядає за хворими та дуже похилого віку батьками, які без сторонньої допомоги не можуть прожити і дня. На підконтрольній Україні території власного нерухомого майна, куди міг би перевести батьків не має. Його товариш і запропонував ОСОБА_1 допомогти йому та перевезти і відправити речі його сестри та її родини.

Поспілкувавшись у телефонному режимі із власницею цього майна, вона повідомила, що ці речі не коштують 160 000,00 грн і навіть не мали такої високої вартості, коли були новими, оскільки вона їх купляла не зовсім новими, а тому максимум скільки вони можуть коштувати це не більше 10 000,00 грн, крім того стокові речі (б/у), якими, зокрема є шуби, не є натуральними (тобто зроблені не з натурального хутра), а тому не можуть коштувати як нові шуби, які зроблені із натурального хутра.

Також апелянт зазначає, що зі слів власниці майна ці шуби були придбані у січні 2012 року у м. Надим Російської Федерації, під час відпочинку, за зниженою ціною. Ціна на ці шуби була занижена, оскільки у підприємця ОСОБА_2 у грудні 2011 року у приміщенні магазину, який розташований на першому поверсі житлового будинку, сталося забиття каналізації, внаслідок чого цей магазин був залитий фекаліями, постраждало багато товару, у тому числі і ці шуби. Внаслідок такого затоплення увесь пошкоджений товар пройшов хімічну обробку та чистку, і коштувати, звісно, як новий він не міг. Тому власником цього магазину було прийнято рішення щодо уцінки такого, пошкодженого товару і продажу його за зниженими цінами.

З моменту перебування на розгляді цієї справи у суді першої інстанції та до тепер, брат власниці цих шуб, під керуванням самої власниці у телефонному режимі, перебрав усі папери та документи в квартирі останньої, яка розташована у м. Луганську (тимчасово окупована територія).

Як пояснювала власниця шуб, вона має звичку зберігати різні квитанції, чеки та папери, а тим більш така квитанція у неї мала зберегтися, оскільки шуби вона купувала у РФ, а мешкала в м. Луганську Україна і для перетину кордону у 2012 році така квитанція повинна була бути при ній в обов`язковому порядку.

Для пошуку цієї квитанції знадобився певний час, тому апелянт тільки зараз має можливість направити копію товарного чеку від 04 січня 2012 року на придбання зазначених шуб у кількості 6 штук вартістю 7200 рублів електронною поштою, оригінал квитанції зобов`язується надати суду під час розгляду справи після закінчення всеукраїнського карантину через СOVID-19.

Щодо двох курток, які також було конфісковано, апелянт зазначає, що кількість курток не перевищувала допустиму кількість товару найменування, яку можна переміщати через КПВВ, встановлену наказом МОТ від 26 листопада 2019 року № 92. Проте особою, яка складала протокол про адміністративне правопорушення куртки також було оцінено та добавлено до загальної вартості.

Тобто, на думку апелянта, єдине, що ним порушено так це тільки кількість переміщених шуб, проте це порушення є незначним для держави, а тому просить урахувати все зазначене вище.

Також вказує, що всі викладені в апеляції обставини може підтвердити брат власниці майна, який його і попросив відправити конфісковані речі, ОСОБА_3 , мешкаючий за адресою: АДРЕСА_2 , тел. НОМЕР_3 , який за необхідністю може бути викликаний до суду в якості свідка.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився,хоча належним чином був повідомлений про місце, дату та час розгляду його апеляційної скарги.

Він неодноразово електронною поштою подавав клопотання про відкладенні розгляду справи, а саме: 31.03.2020року, 14.04.2020року, 27.04.2020року, 20.05.2020 року, 03.06.2020 року, 22.07.2020 року, 27.07.2020 року, мотивуючи це тим, що з 12.03.2020 року на усій території України установлено карантин, що він мешкає у м. Луганську, що на час карантину зачиненні КПВВ « Станиця Луганська» на в`їзд та виїзд та введені обмеження на користування громадським транспортом, що перешкоджає йому приїхати до апеляційного суду для участі у судовому засіданні та надання пояснень і письмових доказів в оригіналах.

З змісту постанови суду першої інстанції вбачається, що ОСОБА_1 не приймав участь у суді першої інстанції, просив розглянути справу без його участі, надав письмові пояснення суду, яким суду надав відповідну оцінку, та з якого не погодився ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції вважає за можливим розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 без його участі, враховуючи те, що апеляційна скарга разом з матеріалами про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 надійшла до апеляційного суду 23.03.2020 року, та тривалий час не розглядається з причин встановлення на території України карантину, який продовжений до 31.08.2020 року, що перешкоджає своєчасному прийняттю судовому рішенню за результатами розгляду апеляційної скарги.

Дослідивши доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та його додаткові письмові пояснення на підтримку доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали адміністративного правопорушення, апеляційний суд дійшов до наступного.

Згідно ч.ч.7, 8 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін;

2) скасувати постанову та закрити провадження у справі;

3) скасувати постанову та прийняти нову постанову;

4) змінити постанову.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції керується положеннями ч. 1 ст. 7 КУпАП, відповідно до яких ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а також положеннями ст. 9 КУпАП, згідно яких адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з положеннями ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як вбачається із матеріалів даної справи та змісту постанови суду першої інстанції , 18 січня 2020 року об 11 год. 57 хвилин на КПВВ «Станиця Луганська», розташованому в смт. Станично-Луганське Станично-Луганського району Луганської області ОСОБА_1 здійснив спробу переміщення через лінію розмежування з непідконтрольної українській владі території (м. Луганськ) на контрольовану органами державної влади України територію товарно-матеріальних цінностей, а саме: шуб зимових у кількості 6 штук та курток зимових у кількості 2 штуки на загальну суму 160 000 грн, чим порушив за ознакою перевищення допустимої вартості переміщуваного товару вимоги пункту 4 «Переліку і обсягів (вартість/вага/кількість) обмежених або заборонених до переміщення через лінію розмежування та до/з гуманітарно-логістичних центрів товарів», затверджених наказом Міністерства у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо-переміщених осіб України від 18 листопада 2019 року № 92, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст.204-3 КУпАП.

Суд апеляційної інстанції вважає, що вказані висновки суду першої інстанції щодо вчиненні ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-3 КУпАП, зроблені поспішно з огляду на таке.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення.

Наприклад, у справі «Лучанінова проти України» (рішення ЄСПЛ від 9 червня 2011 року) провадження у справі про адміністративне правопорушення ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції «з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням».

Оскільки санкція ч.1 ст.204-3 КпАП України передбачає не тільки застосування штрафу, але й обов`язкову конфіскацією товарів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що загальний характер цієї норми і тяжкість передбаченого нею покарання, яке може полягати в конфіскації товарів, вартість яких законом не обмежена, вимагає суворого дотримання стандартів ЄСПЛ, притаманних кримінальному провадженню, при застосуванні указаної норми.

Так, у п.п.62,63 рішення ЄСПЛ у справі «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, зазначено, що гарантія, встановлена у статті 7 Конвенції, є істотним елементом верховенства права, посідає визначне місце у системі захисту за Конвенцією, що воно не допускає жодних винятків, навіть за ст.15 Конвенції під час війни або іншої суспільної небезпеки.

Ця гарантія має тлумачитися та застосовуватися, як це випливає з її предмета і цілі, у такий спосіб, щоб забезпечувати ефективний захист від свавільного переслідування, засудження та покарання. Відповідно вона втілює, у загальних визначеннях, принцип, за яким лише закон може визначати злочин та передбачати покарання. Зокрема, забороняючи поширювати сферу застосування існуючих покарань за правопорушення на дії, що до цього не вважалися кримінальними правопорушеннями, воно також встановлює принцип, за яким кримінальне законодавство не повинно застосовуватися поширювальне на шкоду обвинуваченого, наприклад, за аналогією.

Говорячи про «закон», стаття 7 Конвенції посилається на те ж саме поняття, що й те, на яке посилається Конвенція будь-де у її тексті, - поняття, що охоплює як закони, так і прецеденти. Відповідно Суд завжди розумів термін «закон» у його «сутнісному» значенні, а не у «формальному». Таким чином, він включав до меж цього поняття як акти нижчого ніж закони рівня, так і неписане право. У підсумку, «закон» - це чинне положення, розтлумачене компетентними судами.

У вказаному рішенні ЄСПЛ також зазначає, що більш того, термін «закон» несе якісні вимоги, включно із тими, що стосуються доступності та передбачуваності. Ці якісні вимоги повинні бути дотримані як у розрізі визначення правопорушення, так і покарання, яке це правопорушення тягне за собою. Особа повинна знати із тексту відповідного положення та, у разі необхідності, за допомогою його тлумачення судами, які дії та бездіяльність призводять до кримінальної відповідальності та яке покарання буде призначено за дію та/або бездіяльність, про яку йдеться. Більш того, закон відповідатиме вимозі «передбачуваності», навіть якщо особа має звернутися за відповідною юридичною консультацією для того, щоб оцінити, у тій мірі, що є розумною за цих обставин, наслідки, до яких може призвести ця дія.

У вищезазначеній справі «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року ЄСПЛ встановив порушення ст.7 Конвенції з огляду на те, що заявника було притягнуто адміністративної відповідальності за ст.185-1 КпАП України , тобто за «порушення встановленого порядку організації або проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій». При цьому ЄСПЛ відзначив, що статті 39 та 92 Конституції України чітко вимагають того, щоб такий порядок було встановлено законом, але до цього часу Верховна Рада України не прийняла спеціальний закон, який би визначав порядок організації або проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій. За цих умов регулювання такого порядку Указом Президії Верховної Ради СРСР від 28 липня 1988 року «Про порядок організації і проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій в СРСР» або актами органів місцевого самоврядування є, на думку ЄСПЛ, недостатнім. У зв`язку з цим, ЄСПЛ зазначив: «Тому неможливо дійти висновку про те, що «порядок», зазначений у статті 185-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення , був визначений достатньо точно для того, щоб надати заявникові можливість передбачити, тією мірою, якою це було обґрунтовано обставинами, наслідки його дій… Суд повторює…, що, хоча таке правопорушення як порушення порядку проведення демонстрацій передбачалося Кодексом України про адміністративні правопорушення , його підстава, тобто, власне порядок проведення демонстрацій, не була з належною чіткістю встановлена національним законодавством... За відсутності чіткого та передбачуваного законодавства, що визначає правила проведення мирних демонстрацій, покарання заявника за порушення неіснуючого порядку було несумісним зі статтею 7 Конвенції ».

Застосовуючи указані стандарти ЄСПЛ до цієї справи про адміністративне правопорушення, суд апеляційної інстанції відзначає, що як і ст.185-1 КпАП України , яка встановлює відповідальність за «порушення встановленого порядку організації або проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій», ст.204-3 КпАП України так само має бланкетний характер і встановлює відповідальність за «порушення порядку переміщення товарів до району або з району проведення антитерористичної операції».

Таким чином, у випадку з ОСОБА_1 притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст.204-3 КпАП України можливе лише за наявності не лише нормативно-правового акту, який встановлюватиме порядок переміщення товарів до району або з району проведення антитерористичної операції, а також закону, якій встановлює та регулює переміщення через лінію розмежування з непідконтрольної українській владі території (м. Луганськ) на контрольовану органами державної влади України територію товарно-матеріальних цінностей після офіційного припинення АТО (антитерористичної операції).

У цьому контексті суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Кодекс України про адміністративні правопорушення було доповнено статтею 204-3 згідно із Законом України від 17 липня 2015 року № 649-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо порядку переміщення товарів до району або з району проведення антитерористичної операції». Проте цим Законом одночасно було доповнено новою нормою також Закон України «Про боротьбу з тероризмом» , а саме статтею 14-1 «Порядок переміщення товарів до району або з району проведення антитерористичної операції», яка передбачає: «Переміщення товарів до району або з району проведення антитерористичної операції здійснюється в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України за поданням Служби безпеки України. Особи, винні у порушенні порядку переміщення товарів до району або з району проведення антитерористичної операції, несуть відповідальність згідно із законом».

30 квітня 2018 року набрав чинності Указ Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 квітня 2018 року "Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях" № 116/2018, на підставі якого з урахуванням статті 18 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», рішенням першого заступника керівника АТЦ при СБУ (керівника оперативного штабу з управління АТО ) від 30 квітня 2018 року № 33/1-4129 антитерористичну операцію припинено.

Виходячи з цього положення, з урахуванням практики ЄСПЛ притягнення до адміністративної відповідальності громадян України за порушення порядку переміщення товарів до району або з району проведення Антитерористичної операції, тобто, за статтею 204-3 КУпАП, після офіційного припинення АТО є протиправним, та є порушенням прав громадянина України ОСОБА_1 .

Як вбачається змісту постанови суду першої інстанції, суд дійшов висновку про винність ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення ,передбаченого ч.1 ст.204-3 КУпАП , оскільки він здійснив спробу переміщення через лінію розмежування з непідконтрольної українській владі території (м. Луганськ) на контрольовану органами державної влади України територію товарно-матеріальних цінностей, а саме: шуб зимових у кількості 6 штук та курток зимових у кількості 2 штуки на загальну суму 160 000 грн, чим порушив за ознакою вартості, а не ваги вимоги пункту 4 «Переліку і обсягів (вартість/вага/кількість) обмежених або заборонених до переміщення через лінію розмежування та до/з гуманітарно-логістичних центрів товарів», затверджених наказом Міністерства у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо-переміщених осіб України від 18 листопада 2019 року № 92.

Також суд першої інстанції не звернув увагу на те, що чинна редакція ст.255 КУпАП не містить повноважень для органів ДФС чи податкової міліції складати протоколи за ст. 204-3 КУпАП.

Окрім того, огляд речей ОСОБА_1 був проведений не уповноваженою на те особою, оскільки відповідно до ст.264 КУпАП у переліку осіб уповноважених проводити огляд речей на лінії розмежування не відносяться співробітники податкової міліції чи органів ДФС.

Також у відповідності до п.1 ст.8 Закону України « Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях « для забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях Генеральним штабом Збройних Сил України за погодженням з відповідними керівниками залучаються та використовуються сили і засоби, серед яких не зазначено органи ДФС.

У зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції вважає, що протокол № 25 про адміністративне правопорушення, складений 18.01.2020 року щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.204-3 КУпАП не відповідає вимогам ст.256 КУпАП.

Таким чином, беручи до уваги те, що на момент вчинення дій, указаних у протоколі про адміністративне правопорушення та притягнення особи до адміністративної відповідальності на підставі ст.204-3 КпАП України під час припинення Антитерористичної операції, на думку апеляційного суду, становитиме порушення ст.7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, порушення пункту 4 «Переліку і обсягів (вартість/вага/кількість) обмежених або заборонених до переміщення через лінію розмежування та до/з гуманітарно-логістичних центрів товарів», затверджених наказом Міністерства у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо-переміщених осіб України від 18 листопада 2019 року № 92,не утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.204-3 КпАП України .

Разом із тим, суд апеляційної інстанції окремо звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 КУпАП.

Доводи ОСОБА_1 про те, що особа, яка склала протокол про адміністративне правопорушення щодо нього, не долучила будь-яких доказів на підтвердження суми сукупної фактурної вартості переміщуваного товару до протоколу про адміністративне правопорушення, є обґрунтованими.

Квитанція про отримання речей, вилучених у ОСОБА_1 та фото таблиця до протоколу про адміністративне правопорушення від 18.01.2020 року № 25 не можуть бути належними та допустимими доказами на підтвердження реальної вартості вилученого у ОСОБА_1 майна, про вартість якого він фактично не знав до моменту його вилучення, оскільки у нього були відсутні належні документи від власника майна, також не може про це знати без експертної оцінки достовірно і працівник ДФС.

ОСОБА_1 , виходячи з змісту його письмових пояснень, ні є власником вилученого у нього майна.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в цієї частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з поверненням ОСОБА_1 товарно -матеріальних цінностей ,зазначених у додатку до адміністративного протоколу від 18.01.2020 року, та вилучених у нього по квитанції 18.01.2020 року під час здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення № 25.(а.с.15)

З огляду на вказане, згідно ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Що стосується апеляційної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування йому з доходу держави сплачений ним судовий збір у розмірі 633,00 грн. згідно квитанції від 13.03.2020 року № 90887, то вона повинна залишитися без розгляду, оскільки нормами КУпАП не передбачений судовій збір за подачу апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 293 , 294 КУпАП , суддя апеляційного суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову судді Біловодського районного суду Луганської області від 04 березня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-3 КУпАП - скасувати, провадження закрити на підставі п. 1 ч.1ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Повернути ОСОБА_1 вилучені у нього, згідно протоколу про адміністративне правопорушення № 25 від 18.01.2020 року товарно -матеріальні цінності, зазначені у додатку до адміністративного протоколу від 18.01.2020 року, та вилучені у нього по квитанції 18.01.2020 року під час здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення № 25, які знаходяться на зберіганні в управлінні оперативного забезпечення на окремих територіях зон АТО ГУ ДФС у Луганській області за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Енергетиків,72.

Постанова апеляційного суду остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя Луганського апеляційного суду: Є.В.Тополюк