Справа № 932/4272/20
Провадження №3/200/2051/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2020 року м. Дніпро

Суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Литвиненко І.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду у м. Дніпрі справу про адміністративне правопорушення, що надійшла з Шевченківського ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області, про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, офіційно не працевлаштованої, яка мешкає у квартирі АДРЕСА_1 , за ч. 1 ст. 44-3 КпАП України, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно з протоколом про вчинення адміністративного правопорушення серії АПР18 № 434220 від 08 квітня 2020 року, близько 10 години 30 хвилини 08 квітня 2020 року ОСОБА_1 перебуваючи у закладі громадського харчування, що по вул. Панікахи, 17 у м. Дніпрі, на ринку «Петровський», здійснювала прийом відвідувачів, чим порушила вимоги підпункту 3 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України за № 211, за що ст. 44-3 КпАП України передбачена адміністративна відповідальність.

ОСОБА_1 в судове засідання, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, не з`явилась, письмових заяв та клопотань не надала.

Дослідивши матеріали справи, приходжу до висновку про закриття провадження по справі за наступних підстав.

Згідно із вимогами ст. 7 КпАП України, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Так, відповідно до вимог ст. 251 КпАП України, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки.

Відповідно до положень ст. 9 КпАП України, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Згідно із вимогами ст. 14 КпАП України, посадові особи підлягають адміністративній відповідальності за адміністративні правопорушення, зв`язані з недодержанням установлених правил у сфері охорони порядку управління, державного і громадського порядку, природи, здоров`я населення та інших правил, забезпечення виконання яких входить до їх службових обов`язків.

Нормами ст. 251 КпАП України передбачено, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, що уповноважені на складання протоколів про адміністративні правопорушення, перелік яких визначено у ст. 255 КпАП України.

Суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, адже діючи таким чином, суд перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справах "Малофєєва проти Росії" ("Malofeyeva v.Russia", рішення від 30.05.2013 року, заява N 36673/04) та "Карелін проти Росії" ("Karelin v.Russia", заява N 926/08, рішення від 20.09.2016 року) Європейський суд з прав людини, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Постановою суду від 13 квітня 2020 року цю справу було повернуто на дооформлення до Шевченківського ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області для встановлення точного найменування закладу харчування, де було вчинено адміністративне правопорушення, а також для надання доказів працевлаштування у такому закладі ОСОБА_1 .

На виконання вимог постанови сулу від 13 квітня 2020 року, працівником поліції складено рапорт про те, що заклад, у якому здійснювався прийом відвідувачів, найменований «Кофетерий». Будь-яких доказів на підтвердження факту працевлаштування ОСОБА_1 у цьому закладі суду не надано, належність закладу певного господарюючому суб`єкту не встановлена, а протокол щодо незаконного розміщення закладу чи здійснення господарюючої діяльності без дозвільних документів не складався.

Адміністративна відповідальність за ст. 44-3 КпАП України настає у разі порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами. Диспозиція норми ст. 44-3 КпАП України є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні правила щодо карантину людей, в даному випадку визначених Постановою КМУ. Так, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS- CoV-2», на усій території України з 12 березня 2020 року по 03 квітня 2020 року встановлено карантин.

Відповідно до вимог п.п. 3 п. 2 зазначеної Постанови, заборонено, у період часу з 00 год. 01 хв. 17 березня 2020 р. до 3 квітня 2020 р., роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення, крім роздрібної торгівлі продуктами харчування, пальним, засобами гігієни, лікарськими засобами та виробами медичного призначення, засобами зв`язку, провадження банківської та страхової діяльності, а також торговельної діяльності і діяльності з надання послуг з громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту.

Постановами КМУ № 291 від 22.04.2020 року, № 343 від 04.05.2020 року, строк дії карантину було продовжено до 22 травня 2020 року.

Внаслідок того, що суду не надано доказів того, що ОСОБА_1 є суб`єктом господарювання, чи його посадовою особою, як і не надано доказів її працевлаштування до закладу громадського харчування, а також тому, що належність такого закладу певній господарюючій особі не встановлена, суд приходить до висновку про недоведеність вини ОСОБА_1 у здійсненні відповідної господарської діяльності із порушенням встановлених обмежень.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає те, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Згідно із приписами ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Оскільки ОСОБА_1 не є суб`єктом даного адміністративного правопорушення, через те, що вона не є службовою особою, яка є відповідальною за здійснення господарської діяльності закладом харчування, чий власник не встановлений, її причетність до цього закладу взагалі не доведена. суд приходить до висновку, що у справі відсутні докази вчинення нею правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП. У зв`язку із цим, провадження у справі підлягає закриттю за відсутності складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 9, 14, 44-3, 247, 251, 266, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

П О С Т А Н О В И В:

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закрити за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КпАП України.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку особою, щодо якої її винесено у десятиденний строк з дня її винесення до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Суддя І.Ю. Литвиненко