ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/6682/20

Провадження №: 3/755/5347/20

"06" серпня 2020 р.

м. Київ

суддя Дніпровського районного суду м. Києва Бірса О.В. розглянувши справу про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 2 ст. 184 Кодексу України про адміністративне правопорушення, установила:

І. ОСОБА_1 (далі - особа, що притягається до адміністративної відповідальності) 09.05.2020 близько 22:40 год. за адресою: АДРЕСА_1 , здійснила ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя по відношенню до сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2

ІІ. Вказаних висновків Cуд дійшов дослідивши матеріали справи, у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, як-то: оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, виходячи з наступного.

ІІ.І. Щодо питання поінформованості особа, що притягається до адміністративної відповідальності про судовий розгляд

ІІ.І.І. Після надходження справи до суду особа, що притягається до адміністративної відповідальності про неодноразові судові засіданні повідомлялася шляхом направлення судових повісток за адресою указаною в протоколі.

Забезпечувалося судом і СМС інформування такої особи за номером телефону наявним у справі.

Інформацію про дату, час та розгляд самого провадження даним складом суду розміщувалася на сайті Судової влади цього місцевого суду у розділі інформацію для громадян з найменуванням «ГРОМАДЯНАМ» (https://dn.ki.court.gov.ua/sud2604/).

Разом з тим, ужиті заходи попри їх об`ємність не сприяли досягненню мети забезпечення участі в судовому засіданні особи, що притягається до адміністративної відповідальності.

Хоча останні прямо та беззаперечно, в своїй сукупності, указують на те, що особа, що притягається до адміністративної відповідальності мала б бути у силу вжитих заходів судом поінформована про цей процес, який здійснюється в Дніпровському районному суді м. Києва у відношенні неї безпосередньо у порядку Кодексу України про адміністративні правопорушення, також не минучість даного процесу в цьому місцевому суді була зрозуміла особі з моменту складання протоколу, так як у ньому прямо указано, що розгляд справи відбуватиметься саме у Дніпровському районному суді м. Києва, однак бажання приймати у ньому безпосередню участь не виявила.

ІІ.І.ІІ. Пункт 1 статті 6 Конвенції у відповідній частині передбачає таке: "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом (...)".

Розумність тривалості провадження повинна оцінюватись, у розрізі практики ЄСПЛ окресленої ним у його рішеннях, відповідно до обставин справи та наступних критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади та важливості для заявника питання, що розглядається (див., з-поміж багатьох інших, рішення у справі "Фрідлендер проти Франції", [GC], N 30979/96, пункт 43, ECHR 2000-VII).

При цьому, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (див. у т.ч. постанову ВС від 15 травня 2019 року у справі № 0870/8014/12).

Дана позиція суду касаційної інстанції щодо окреслених підходів є сталою та висловлена у цей період, зокрема, у понад 286 судових рішеннях, відповідно ураховується судом в цій справі згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з метою однакового застосування всіма судами загальної юрисдикції законодавства та уникнення його неоднозначного тлумачення.

У цій справі дії особи, що притягається до адміністративної відповідальності, на переконання суду, спрямовані на затягування провадження, та прямо указують, на те, що така особа добросовісно не користується належними їй процесуальними правами.

Прямо ігнорує наявні у неї процесуальні обов`язки.

Тим самим, створює недобросовісні перепони для руху справи, що, на переконання суду, є неприйнятним, та вимагає від суду єфективної протидії.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Відповідно Суд в цій справі забезпечивши право особи, що притягається до адміністративної відповідальності приймати особисту участь в процесі безпосередньо в судовому засіданні, уживши всеохоплючих заходів для поінформованості її про даний процес та ураховуючи її поведінку, яка, як, уже відмічалося, судом, на його переконання, спрямована на створення недобросовісних перепон для руху справи, уважає за можливе завершити розгляд провадження на підставі наявних у справі матеріалів, у т.ч. письмових доводів особи.

Так як така дія прямо запобігатиме безладному руху у судовому процесі в цій справі та буде ефективною протидією недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи.

Адже, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, а не навпаки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» зазначив, що держави - учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку, а цій справі, за умови дотримання розумних строків розгляду, які на думку суду, мають бути щонайменше меншими за строки окреслені у ст. 38 КУпАП, буде забезпечено додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції, адже такий розгляд не може тривати фактично вічно, а саме а ж до поки така особа не виразить бажання прибути в суд, так як не можливо спрогнозувати об"єктивно коли таке бажання у неї настане.

Як наслідок, ураховуючи наявність підстав вважати про поінформованість особи про даний процес, як і про дату, час та місце його здійснення, Суд при відсутності у особи з певних своїх причин та міркувань стійкого бажання приймати участь в цьому процесі, уважає таку поведінку останньої її особистим вільним користуванням її власними правами на свій розсуд.

ІІІ. Щодо питання наявності чи відсутності адміністративного правопорушення

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Статтями 251, 280 КУпАП, визначено фактичні дані, обставини на основі яких, у визначеному законом порядку, орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи, вина особи, що притягається до адміністративної відповідальності у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 184 КУпАП повністю доведена, у розумінні ст. 251 КУпАП, належними та допустимими доказами, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення, який складений у відповідності з вимогами ст. 256 КУпАП та містить необхідні у ньому відомості, зокрема щодо дати, часу, місця та способу вчинення самого адміністративного правопорушення та іншими матеріалами у їх сукупності, зокрема даними рапортів з яких убачається, що порушник перебував у квартирі з дитиною в стані алкогольного сп`яніння, дитині належної уваги не приділяв, даними заяви ОСОБА_1 з якої слідує, що дитина перебуває з порушником, що знаходився у стані сп`яніння у квартирі. Що розташована на 8 поверсі, балкон відчинений, є прямий доступ до газової плити. Біля якої знаходяться сірники.

По прибуття поліцейських дитини висловила пряме бажання поїхати з батьком за місцем його проживання (див. рапорт).

Щодо стану сп`яніння порушника, то Суд зауважує, що Верховний Суд в постанові від 03 грудня 2019 року у справі № 571/1436/15-к звернув увагу на те, що Інструкція про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09.09.2009 N 400/666 та наказ Міністерства охорони здоров`я України від 27 грудня 1999 року N 302 «Про затвердження форм облікової статистичної документації, що використовується в поліклініках (амбулаторіях)», як нормативно-правові акти не регулюють питання та не виключають можливість встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення злочину у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду.

У цій справі цей факту (стан сп"яніння) установлено шляхом дослідження всієї сукупності доказів справи, а саме відповідно до даних посадових осіб, що прибули на виклик убачається, що у момент їх прибуття ними було виявлено порушника в п`яному вигляді, мова була не чітка, хода хитка, мав місце характерний запах з ротової порожнини, в просторі остання не орієнтувалася; даних заяви ОСОБА_1 про перебування порушника в стані сп`яніння настільки глибокому, що вона не приходить до тями, відповідно не має фізичної можливості слідкувати за дитиною.

У той же час, батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Тим самим, є дійсним факт, що всупереч загальноприйнятим нормам моралі, батьківського обов`язку, а також в порушення ст. 150 Сімейного кодексу України, ст. ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 18 «Конвенції про права дитини», які зобов`язують батьків виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, дбати та забезпечувати охорону здоров`я, рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також в рівній мірі нести відповідальність за виховання і розвиток дитини, однак порушник у супереч норм ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», якою регламентовано, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини, тож на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, не виконував покладені на нього обов`язки по догляду за сином.

Разом з тим, визначаючись з зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення, суддя уважає за доречне указати таке.

УП сприймає за слушне кваліфікувати дії порушника за ч. 2 ст. 184 КУпАП, однак Суд відмічає, що для здійснення кваліфікації за цієї частиною статті потрібно констатувати факт учинення дії, передбачені частиною першою цієї статті, повторно протягом року.

Разом з тим, у цій справі установлено, що провадження у справі № 755/2799/20 відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 184 КУпАП було закрито у порядку ст.ст. 38, п. 7) ст. 247 КУпАП без аналізу питання наявності чи відсутності в дійсності у її діях ознак складу діяння за наведеною статтею (ч. 1 ст. 184 КУпАП).

Тим самим, не можливо констатувати факт того, що порушник повторно учинив указані дії протягом року, а тому його дії підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 184 наведеного Кодексу.

Так, як відповідно до ст. 283 КУпАП постанова у справі про адміністративне правопорушення, органу (посадової особи), яка її виносить повинна містити: опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 280 КУпАП).

Особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення (ст. 8 КУпАП).

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ст. 9 КУпАП).

У даній справі констатовано факт учинення особою адміністративним правопорушенням (проступку), за який відповідальність регламентована ч. 1 ст. 184 КУпАП відповідно й особа, яка вчинила це адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

При цьому, ураховуючи, що завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення ,відповідно до ст. 1 КУпАП, крім іншого, є і запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством, слід дійти висновку, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого винувачення, зазначеного в протоколі, однак лише в частині зміни правової кваліфікації правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється провадження.

Орієнтири щодо такого застосування згаданої норми права, у розрізі указаних положень КУпАП, відображено й в низці постанов Київського апеляційного суду м. Києва.

Так в постанові від 19.03.2019 у справі № 757/44992/18 КАС указав, що суд вважає не обґрунтованими доводи апеляційної скарги у частині відсутності у діях особи складу адміністративного правопорушення та необхідність закриття провадження у справі. Станом на час розгляду цієї справи суддею місцевого суду була чинною постанова судді Дарницького районного суду м. Києва від 13.12.2017 року, якою особу було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладене стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортним засобом строком на один рік. Проте, постановою Київського апеляційного суду від 27.12.2018 року постанова судді Дарницького районного суду м. Києва від 13.12.2017 року скасована, а провадження у справі закрите за відсутності у його діях складу цього адміністративного правопорушення. У зв`язку із цим дії особи, які проявились у тому, що він 04.09.2018 року на вимогу поліцейського відмовився пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння не можливо визнати такими, які вчинені повторно протягом року та кваліфікувати їх за ч. 2 ст. 130 КУпАП. Наведене указує на те, що постанова судді Печерського районного суду м. Києва від 03.12.2018 року підлягає зміні шляхом перекваліфікації дій із ч.2 ст. 130 на ч.1 ст. 130 КУпАП. Наведене приводить суд до висновку про необхідність перекваліфікації дій із частини другої на частину першу ст. 130 КУпАП, визнання його винним у вчиненні цього адміністративного правопорушення та пом`якшення накладеного на нього стягнення до стягнення, передбаченого санкцією ч.1 ст. 130 КУпАП.

Цього ж підходу КАС притримався і в інших справах, зокрема, у постанові від 26.11.2018 у справі № 366/2256/18, у постанові від 20.11.2018 у справі № 758/11270/18, у постанові від 23.10.2018 у справі №753/12668/18, з визначенням того, що у судових рішень слід указувати про факт такої перекваліфікації дій у питанні зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення.

Тим самим, Суд кваліфікує дії порушника за ч. 1 ст. 184 КУпАП з наведених передумов.

При накладені адміністративного стягнення, на особу, що притягається до адміністративної відповідальності, суд враховує обставини визначені ст. 33 КУпАП, та не убачає, в розумінні ст. ст. 34, 35 КУпАП, обставин, які пом`якшують чи обтяжують відповідальність останнього і вважає за необхідне накласти адміністративне стягнення у межах санкції статті 184 КУпАП, яке за своїм видом і розміром буде справедливим, відповідатиме характеру вчиненого правопорушення, особі порушника та ступеню його вини, необхідним і достатнім для його виховання та запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так й іншими особами.

Судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення підягає стягнення відповідно до положень ст. 40-1 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33-35, 184, 251, 252, 283-285 КУпАП, суддя постановила :

ОСОБА_1 визнати винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП та накласти на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 420 гривень 40 копійок.

Відповідно до ст. 307 КУпАП, штраф має бути сплачений не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження постанови - не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

На підставі ст. 308 КУпАП у разі несплати правопорушником штрафу у вищезазначений строк, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу та витрати на облік зазначених правопорушень.

Постанова може бути оскаржена в порядку та строки визначені КодексомУкраїни про адміністративне правопорушення, з урахуванням норм статтею 287-294 даного Кодексу, і набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Строк пред`явлення до виконання три місяці.

Відсутність у постанові в справі про адміністративні правопорушення, як виконавчому документі, у розумінні Закону України "Про виконавче провадження", відомостей про реєстраційний номер облікової картки платника податків та його паспортні дані, згідно постанови Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 471/283/17-ц (провадження № 61-331св18), у розрізі ст. 18 указаного Закону, не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання (відмови у відкритті виконавчого провадження).

С у д д я Оксана БІРСА