Справа № 740/5877/19 Головуючий у 1 інстанції Олійник В. П.
Провадження № 33/4823/25/20
Категорія - ч. 2 ст. 154 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2020 року місто Чернігів

Чернігівський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Акуленко С.О.,

за участі особи, яка притягується до

адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 грудня 2019 року, -

У С Т А Н О В И В :

Цією постановою:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 154 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) з накладенням стягнення у виді штрафу у розмірі 85 грн. з конфіскацією тварини.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у сумі 384 грн. 20 коп.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 28 жовтня 2019 року, о 16 год. 45 хв., біля подвір`я будинку за своїм місцем проживання № АДРЕСА_1 , вигулював собаку породи «Американський пітбультер`єр», без повідка, внаслідок чого дана собака вкусила ОСОБА_2 , спричинивши заподіяння шкоди здоров`ю.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив правила тримання собак та вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст.154 КУпАП.

Не погоджуючись з даною постановою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати її за відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення.

Обґрунтовує апеляційні вимоги тим, що судом була допущена істотна неповнота з`ясування обставин справи, яка перешкодила суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Так, звертає увагу суду на те, що суд при винесенні оскаржуваного рішення послався на протокол про адміністративне правопорушення як основний доказ, однак він не є беззаперечним доказом по справі, а являється дією суб`єкта владних повноважень, що спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення, який є предметом оцінки суду в якості доказу. Також, вказує що в протоколі відсутні посилання на порушення яких саме «Правил тримання собак» було допущено. При цьому, звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи зазначається порода собаки «Американський пітбультер`єр», а у нього собака породи «Стаф».

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши особу, яка притягується до адміністративної відповідальності який підтримав вимоги викладені в поданій апеляційній скарзі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

На підставі ч. 2 ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення від 13.11.2019 ОСОБА_1 обвинувачується в тому, що 28 жовтня 2019 року, о 16 год. 45 хв., біля подвір`я будинку за своїм місцем проживання № АДРЕСА_1 , вигулював собаку породи «Американський пітбультер`єр», без повідка, внаслідок чого дана собака вкусила ОСОБА_2 , спричинивши заподіяння шкоди здоров`ю.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив правила тримання собак та вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст.154 КУпАП.

При цьому особою, що складала зазначений вище протокол про адміністративне правопорушення, незважаючи на бланкетну норму закону і всупереч вимогам КУпАП, не вказано, які положення нормативно-правових актів (правил утримання тварин) порушив ОСОБА_1 , оскільки згідно положень ч. 2 ст. 154 КУпАП адміністративна відповідальність настає за тримання собак і котів у місцях, де це заборонено відповідними правилами, чи понад установлену кількість, чи незареєстрованих собак, або приведення в громадські місця, або вигулювання собак без повідків і намордників (крім собак, у реєстраційних свідоцтвах на яких зроблено спеціальну відмітку) чи в невідведених для цього місцях, що спричинило заподіяння шкоди здоров`ю людей або їх майну, а так само повторне протягом року вчинення порушення з числа передбачених ч. 1 цієї статті.

Диспозиція цієї норми закону, як зазначалося вище, є бланкетною і лише описує безпосередньо саме правопорушення, але для повного визначення ознак цього правопорушення відсилає до інших галузей права, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки осіб щодо тримання собак, встановлені відповідними правилами на адміністративній території певного населеного пункту. Зокрема, така норма має загальний і конкретизований зміст. Загальний зміст бланкетної диспозиції передається словесно-документною формою відповідної статті КУпАП і в обов`язковому порядку включає положення інших нормативно-правових актів. Із загальним змістом бланкетної диспозиції пов`язане визначення діяння як правопорушення певного виду та встановлення за нього адміністративної відповідальності, а конкретизований зміст цієї диспозиції передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що наповнює адміністративно-правову норму більш конкретним змістом.

Згідно ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення, крім іншого, зазначаються: місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Незважаючи на відсутність у протоколі про адміністративне правопорушення необхідного посилання на конкретну норму правил утримання тварин, що є обов`язковою складовою об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 154 КУпАП, суд першої інстанції визнав ОСОБА_1 винним у порушенні правил утримання собаки та вчиненні вказаного вище правопорушення, за обставин, зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення, і наклав на нього відповідне адміністративне стягнення, визначене санкцією цієї частини статті, що прямо суперечить принципу правової визначеності закріпленому у численних рішеннях ЄСПЛ (п. 31 рішення від 28.10.2003 у справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), заява № 589973/00); п. 109 рішення від 13.12.2001 у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia v. Moldova), заява № 45701/99); п. 54 рішення від 23.09.1998 у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom), згідно яких «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку».

Зокрема, ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (п. 33 рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), Reports 1996-V).

На національному рівні Конституційний суд України в своєму рішенні від 29 червня 2010 року у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

Згідно усталеної судової практики ЄСПЛ (рішення від 30 травня 2013 року у справі «Малофєєва проти Росії» (Malofeyeva v. Russia), заява № 36673/04); рішення від 20 вересня 2016 року у справі «Карелін проти Росії»(Karelin v. Russia), заява № 926/08) у випадку, «коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Крім того, порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених цим законодавством. При цьому необхідно враховувати, що у справі протоколи про адміністративне правопорушення серії ГР 011829 від 18 жовтня 2019 року та АА 914876 від 30 жовтня 2019 року є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою Національної поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері утримання тварин (ст. 254 і 255 КУпАП), тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, що регулюється ст. 252 КУпАП.

Таким чином, оцінюючи вказаний доказ відповідно ст. 252 КУпАП, апеляційний суд приходить до переконання, що протокол про адміністративне правопорушення від 13 листопада 2019 року складений без дотримання вимог процесуального закону, що тягне за собою визнання цих доказів недопустимим.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, з урахуванням практики ЄСПЛ, відповідно до якого збір судом доказів на підтвердження винуватості особи за відсутності сторони обвинувачення у справах про адміністративне правопорушення, свідчить про порушення права особи на неупереджений судовий розгляд, при відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, апеляційний суд приходить до висновку, що наявними у справі доказами не доведений факт вчинення останнім правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 154 КУпАП.

За таких обставин, постанова суду про визнання винуватим ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 154 КУпАП, є необґрунтованою і підлягає безумовному скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норми процесуального права, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закриттю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 грудня 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 154 КУпАП - скасувати, закрити провадження по справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 154 КУпАП.

Постанова суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддяС. О. Акуленко