Номер провадження: 33/813/841/20
Номер справи місцевого суду: 521/1530/20
Головуючий у першій інстанції Гранін В.Л.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2020 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду: Громік Р.Д.,

за участі секретаря Дубрянської Н.О.

представника ОСОБА_1 Завалькевич І.М.

розглянувши матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою Одеської митниці Державної митної служби України на постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (1700 гривень), без конфіскації вилучених грошових коштів, стягнено на користь держави судовий збір у розмірі 420 гривень 40 копійок,

В С Т А Н О В И В:

З протоколу №3260/500150/19 від 13 грудня 2019 року про порушення митних правил вбачається, що 13.12.2019 року о 20 год. 50 хв. в оглядовому залі «Відліт» Міжнародного аеропорту «Одеса» в зоні діяльності митного поста «Міжнародний аеропорт «Одеса» Одеської митниці Держмитслужби, проходив митний контроль гр. ОСОБА_1 , який відбував з України до Туреччини літаком «В-738», авіакомпанії «Турецькі а/л», рейсом №468 сполученням «Одеса Стамбул».

Формою проходження митного контролю гр. ОСОБА_1 обрав проходження через зону (коридор) спрощеного митного контролю «зелений коридор», тим самим шляхом вчинення дій заявила про відсутність у неї товарів, які під час переміщення через митний кордон України громадянами підлягають обов`язковому письмовому декларуванню, а також на переміщення яких через митний кордон України встановлено заборони або обмеження.

Після проходження гр. ОСОБА_1 зони митного контролю «зеленого коридору», на вимогу інспектора митниці пред`явити наявні у нього валютні цінності, гр. ОСОБА_1 надав іноземну валюту у розмірі 16 337 доларів США.

Таким чином, на думку митного органу, гр. ОСОБА_1 порушив встановлений порядок проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, оскільки він формою проходження митного контролю обрав проходження через таку зону (коридор) та у нього під час проведення митного контролю було виявлено іноземну валюту у сумі 5 200 доларів США, що перевищує встановлені законодавством України обмеження для переміщення через митний кордон України по «зеленому коридору».

На підставі вказаних обставин у відношенні гр. ОСОБА_1 було складено протокол про порушення митних правил №3260/50000/19 за ознаками ст. 471 МК України.

Постановою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 1700 гривень, без конфіскації вилучених грошових коштів. Валюту, вилучену згідно протоколу про порушення митних правил у розмірі 5200 доларів США повернено ОСОБА_1 або його представнику встановленому законом порядку. Стягнено з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 420 гривень 40 копійок.

На дану постанову Одеська митниця Державної митної служби України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову судді, постановивши нову постанову, якою визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні ним порушення митних правил, передбаченого ст. 471 МК України та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 1700 гривень з конфіскацією товарів безпосередніх предметів порушення митних правил валюти у кількості 5200 доларів США, посилаючись при цьому на порушення норм процесуального та матеріального права

В доводах апеляційної скарги зазначено, що постанова суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що винесена із порушенням норм матеріального права з огляду на те, що суд залишив поза увагою, що ОСОБА_1 було переміщено по спрощеному порядку обмежену для такого переміщення валюту, а застосування судом адміністративного стягнення у вигляді накладення штрафу без конфіскації предмету митного правопорушення є незаконним, оскільки санкція ст. 471 МК України передбачає безальтернативну конфіскацію товарів, обмежених для переміщення через митний кордон України.

У своїх письмових запереченнях адвокат Завалькевич І.М. в інтересах ОСОБА_1 не погодилась із поданою представником митниці апеляційною скаргою та зазначив, що ОСОБА_1 жодних дій щодо приховування грошових коштів не вчинено; негативних наслідків, що понесло б державі матеріального збитку, збитків у вигляді несплати митних платежів громадянином ОСОБА_1 не вчинено; конфіскація законно отриманних коштів у розмірі 5200 доларів США була б надмірною і непропорційною мірою покарання.

Посилаючись на викладене, захисник просить апеляційну скаргу представника Одеської митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду без змін.

Вивчивши доводи поданої скарги, заслухавши адвоката правопорушника, дослідивши матеріали справ, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні митного правопорушення при зазначених у постанові обставинах доведена змістом протоколу про правопорушення митних правил №3260/500150/19 від 13 грудня 2019 року (а.с. 6-7), описом вилученої валюти (а.с. 19), поясненнями ОСОБА_2 (а.с. 14-15), поясненнями ОСОБА_3 (а.с. 16-17) та іншими матеріалами справи, тому його дії правильно кваліфіковані за ст. 471 МК України, як порушення порядку проходження спрощеного митного контролю («зелений коридор»), переміщення товару (валюти) в обсягах, що перевищують неоподатковану норму переміщення через митний кордон України.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано застосував відносно ОСОБА_1 стягнення у вигляді штрафу.

Мотивуючи своє рішення в частині не застосування адміністративного стягнення у вигляді конфіскації валютних цінностей у розмірі 5200 доларів США, суд першої інстанції послався на наступні доводи.

Так, суд першої інстанції встановив, що необхідно врахувати практику Європейського суду з прав людини, зокрема постанову ЄСПЛ від 11.07.2019 року по справі «Садоча проти України».

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно з ст. 9 Конституції України, а також ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори» від 22.12.1993 року, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є часткою національного законодавства України. Також передбачається, що якщо міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, які передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України. Тобто в такому випадку міжнародно - правові норми мають пріоритетне значення.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію «З захисту прав і основних свобод людини», а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, a також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Згідно з зазначеним рішенням ЄСПЛ, судове рішення, яким застосовується конфіскація майна, є втручанням в право особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, на повагу власності.

Згідно з Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції з захисту прав людини, кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В даному випадку майном правопорушника є грошова сума в іноземній валюті, яка, на думку представника митниці, підлягає конфіскації.

За таких обставин конфіскація є втручанням в право особи на повагу власності і, відповідно, має бути застосована ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з захисту прав людини.

Перша і найбільш важлива вимога зазначеної правової норми полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на повагу власності має бути законним. Також передбачається, що держава уповноважена здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення виконання законів.

Питання про те, чи буде досягнута справедлива рівновага між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи, має значення лише при умові, що таке втручання відповідає вимогам закону і не є безпідставним.

Об`єктивна сторона правопорушення, яке вчинив правопорушник, полягає в недекларуванні іноземної валюти при проходженні митного контролю в «зеленому коридорі», тобто в зоні спрощеного митного контролю, відповідальність за що передбачена ст. 471 МК України.

Що стосується загального інтересу, якому могло слугувати таке втручання Європейський суд зазначив, що держави мають законний інтерес і в той же час обов`язок вживати заходи в цілях виявлення та контролю руху готівкових коштів через кордони, оскільки значні суми готівки можуть використовуватись для легалізації незаконних доходів, торгівлі наркотиками, фінансування тероризму, вчинення тяжких фінансових злочинів.

Загальна вимога про декларування, яка розповсюджується на будьяку особу, що перетинає кордон держави, попереджує прихований ввіз та вивіз грошових коштів з країни і конфіскаційна міра, яку тягне недекларування грошових коштів митному органу, є частиною загальної регулятивної системи, передбаченої для боротьби з подібними правопорушеннями.

Крім того, сума, яка може бути законно ввезена, чи фізично переміщена через український митний кордон, в принципі не обмежена, обмежена лише сума (10 000 євро), яка може бути ввезена без письмового декларування.

Таким чином, застосовуючи додаткове покарання у вигляді конфіскації валюти, суд фактично не залишить особі грошей, які добуті ним законним шляхом в установленому законом порядку.

Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення. Зокрема, в даному випадку, правопорушник не дотримався вимог, щодо внесення відомостей до митної декларації, а не вчинив будь якого іншого правопорушення, яке можна припустити (наприклад, відмивання грошей або ухилення від сплати мита податків, тощо).

Крім того, сума, яку митний орган вимагає конфіскувати у правопорушника, є для нього значною, а шкода, яку він потенційно міг завдати органам влади - незначна, оскільки він не ухилився від сплати мита та інших зборів і не завдав державі ніякої шкоди.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Керуючись однією з аксіом судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права», суд вважає, що конфіскацію в даному випадку можна було б застосувати в разі відшкодування майнової шкоди, завданої державі, однак вона не зазнала ніяких збитків внаслідок невнесення правопорушником відомостей до митної декларації.

Таким чином, конфіскація всієї незадекларованої суми грошей накладе на особу індивідуальний та надмірний тягар і буде непропорційною до вчиненого правопорушення, отже, буде порушено статтю 1 Протоколу №1 до Конвенції. Такого висновку дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні «Садоча проти України».

Винність особи підтверджується зібраними у справі доказами, а саме: протокол про порушення митних правил, доповідною запискою інспектора митниці, поясненням правопорушника та наданими доказами легальності походження грошей, описом вилученої валюти.

Провадження у справах про порушення митних правил, згідно ст. 487 МК України, здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень, як самим правопорушником, так і іншими особами.

На підставі вищевикладеного та враховуючи обставини, які свідчать про легальне і правомірне отримання правопорушником вилученої в нього іноземної валюти, суд першої інстанції, застосувавши міжнародноправові норми, дійшов до вірного висновку про не застосування до нього додаткового стягнення в вигляді конфіскації вилучених грошових коштів.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що частиною 4 ст. 197 МК України передбачено, що обмеження щодо ввезення на митну територію України та вивезення за межі митної території України валютних цінностей, а також порядок переміщення їх через митний кордон України, у тому числі особливості декларування валютних цінностей (зокрема, визначення граничних сум валютних цінностей, які підлягають письмовому або усному декларуванню), можуть встановлюватись Національним банком України.

На виконання цього положення закону, Інструкцією НБУ «Про переміщення готівки і банківських металів через митний кордон України», яка затверджена постановою НБУ від 27.05.2008 року №148 зі змінами та доповненнями, внесеними постановою НБУ від 25.07.2012 року №312, визначено максимальну суму (еквівалент 10000 Євро), яка може переміщуватись фізичними особами через митний кордон України без декларування.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права.

Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції не обмежує право держави вводити в дію закони, які вона вважає необхідними для забезпечення контролю за користуванням майном або для забезпечення сплати податків, зборів або штрафів, тобто регулювати на законодавчому різні випадки, за наявності яких, особа може бути позбавлена своєї власності, є правом держави.

Судова практика у справах даної категорії в Україні, в тому числі в Одеському апеляційному суді (Апеляційному суді Одеської області), не була однаковою та однозначною, адже її аналіз показує, що судами у аналогічних випадках приймалися рішення як про конфіскацію валютних цінностей, так і про відмову у такій конфіскації.

Натомість, оскаржувана постанова суду першої інстанції базується на рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Садоча проти України» від 11.07.2019 року, яке ухвалене саме на підставі розгляду даної категорії справ.

Зокрема, у п. 25 зазначеного рішенні Європейський Суд з прав людини констатував, що зобов`язання декларувати на митниці грошову суму, що перевищує 10 000 євро, викладено у Інструкції, прийнятій Національним банком України. Компетенція Національного банку з цього питання була згадана в ст. 97 Митного кодексу. Суд вважає, що відповідні правила були сформульовані з достатньою точністю і, таким чином, задовольнили якісну вимогу передбачуваності. Суд зазначає також, що, згідно з українською законодавчою базою даних, доступною на веб-сайті українського парламенту, Інструкцію було опубліковано в Офіційному віснику України №43 від 23 червня 2008 року і таким чином було забезпечено доступ громадськості до змісту цього документа. Той факт, що Постанова Національного банку, який затвердив Інструкцію, не була законом у формальному сенсі, не змінює вищезгадану оцінку, оскільки поняття закону, передбачене Конвенцією, також має автономне значення, яке може включати підзаконні акти. Тому Суд переконаний, що втручання у право власності заявника було засноване на законі, як того вимагає стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Вирішуючи питання, чи було завдяки втручанню забезпечено необхідний справедливий баланс між захистом права власності та вимогами загального інтересу суспільства, враховуючи свободу розсуду, що надається державі відповідачу у цій сфері, відповідно до п. 27 зазначеного рішення, суд визнав, що необхідний баланс не буде досягнуто, якщо відповідний власник майна буде змушений нести «особистий та надмірний тягар». До того ж, незважаючи на те, що другий абзац статті 1 Протоколу № 1 не містить чітких процесуальних вимог, Суд повинен розглянути питання про те, чи загалом надавав судовий розгляд заявнику розумну можливість звернутися з його справою до компетентних органів для того, щоб вони могли встановити справедливий баланс між відповідними конкуруючими інтересами.

При цьому, п.п. 30-32 згаданого рішення передбачає, що немає жодних ознак того, що він навмисно прагнув обійти митні правила. Уряд не заперечував, що заявник не заперечував під час перевірки безпеки, що він має готівку. Той факт, що українська влада не порушила кримінальну справу проти заявника, також свідчить про те, що вони визнали відсутність намірів обманювати їх з боку заявника і що, застосовуючи до нього конфіскацію, органи влади не намагалися запобігти будь-яким іншим незаконним діям, такі як відмивання грошей, торгівля наркотиками, фінансування тероризму або ухилення від сплати податків. Гроші, які перевозив заявник, були отримані на законних підставах, і йому було дозволено вивезти їх з України, якби він заявив про це митним органам. Звідси випливає, що єдиною незаконною (але не кримінальною) поведінкою, у якій можна було б звинуватити його, була його нездатність подати митним органам письмову заяву про те, що він перевозив таку суму грошей через кордон.

Суд наполягає на тому, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення, а санкція тяжкості правопорушення, для покарання за який вона призначається, - у цій справі, невиконання вимоги щодо декларування.

Справді, конфіскована сума була значною для заявника. Проте, немає жодних доказів того, що заявник міг би завдати будь-якої серйозної шкоди державі: він не ухилявся від сплати митних зборів або будь-яких інших зборів і не завдав будь-яку іншу майнову шкоду державі, тому, на думку Суду, конфіскація всієї не задекларованої суми грошей наклала на заявника індивідуальний та надмірний тягар і була непропорційною до вчиненого правопорушення. Отже, було порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Системний аналіз наведеного рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Садоча проти України» від 11.07.2019 року та постанови суду першої інстанції у справі ОСОБА_1 показує, що ці справи по суті є ідентичними, а отже, рішення національного суду має відповідати правовій позиції рішення Європейського Суду з прав людини.

Так, представником ОСОБА_1 у суді першої інстанції були надані документи, підтверджуючі легальність коштів, які він перевозив через митний кордон України, а саме: договір позики від 11.12.2019р. (а.с. 106-108), розписка від 11.12.2019р. (а.с. 40).

Той факт, що відносно ОСОБА_1 не було відкрито кримінальних проваджень, також свідчить про те, що органи державної влади визнали відсутність намірів обманювати їх з боку ОСОБА_1 та, що органи влади не намагалися запобігти будь-яким іншим незаконним діям, таким як відмивання грошей, торгівля наркотиками, фінансування тероризму або ухилення від сплати податків.

Суд апеляційної інстанції вважає, що митними органами не надано жодних доказів того, що ОСОБА_1 міг би завдати будь-якої серйозної шкоди державі: він не ухилявся від сплати митних зборів або будь-яких інших зборів та не завдав будь-якої іншої майнової шкоди державі, тому, на думку суду, конфіскація не задекларованої суми грошей могла б накласти на нього індивідуальний та надмірний тягар та була б непропорційною до вчиненого правопорушення, що, як наслідок, порушило статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Підсумовуючи наведені висновки, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване рішення є законним та справедливим, тому визнає апеляційну скаргу представника Одеської митниці Державної митної служби України такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного й керуючись ст. 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеської митниці Державної митної служби України залишити без задоволення.

Постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова остаточна та оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду Р.Д. Громік