УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/9873/20

Провадження №: 3/755/5043/20

"24" липня 2020 р.

м. Київ

суддя Дніпровського районного суду м. Києва Бірса О.В. розглянувши справу про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за ст. ст. 44-3, 185 Кодексу України про адміністративне правопорушення, установила:

згідно протоколів про адміністративні правопорушення від 19.06.20 серії ГП № 299 585 та серії ГП № 299 586 слідує, що ОСОБА_1 (далі - особа, що притягається до адмінстративної відповідальності) 19.06.2020 о 15:50 год. перебував в громадському місці, за адресою: м. Київ, пр-т. Соборності, 6, без засобу індивідуального захисту, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно, чим порушив вимоги підпункту 1 пункту 3 Постанови КМУ № 392 від 20.05.2020 р. «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення карантину» та він же того ж дня (19.06.2020) о 16:05 год. по вул. Запорожця, 19-А, м. Київ, під час доставлення до ВП-1, чинив злісну непокору працівникові поліції.

У судовому засіданні особа, що притягається до адміністративної відповідальності з обставинами, викладеними в протоколах про адміністративне правопорушення, не погодився та указав, що 19.06.20 приблизно 16.00 год. робив візуальний огляд в дворі свого будинку АДРЕСА_1 на порушення благоустрою в зв`язку з тим, що є уповноваженою особою багатоквартирного будинку з питань житлово-комунального господарства за адресою: проспект Соборності, 6 посвідчення № 298. В його обов`язки входить нагляд та контроль за благоустроєм прилеглої території.

Того дня він у межах зеленої зони оглядав власне саму територію на предмет наявності на ній певних проблемних питань.

На зелену зону не заходив та продовжив рух в напрямку вулиці Чупринки. Дійшов до четвертого парадного. Підозрілих дій не чинив, закон та порядок не порушував. Однак автомобіль схожий на поліцейський наздогнав та заблокував йому прохід. З машини вийшло два озброєні чоловіки. Почали цікавитися наркотичними речовинами та запитувати чому ним здійснюється рух на цій території по типу «чому лазимо під кущами ?».

На запитання указаних осіб ОСОБА_1 надав пояснення, що він уповноважена особа багатоквартирного будинку та у його обов`язки входить нагляд та контроль за благоустроєм прилеглої території.

На такі пояснення останнього, чоловіки не представившись обмежили його пересування. Стали запитувати персональні дані. Він поцікавився на яких підставах та з якою метою. На що йому було грубо повідомлено, що «…я дуже розумний і буду доставлений до райвідділу…». ОСОБА_1 розуміючи, що озброєні люди неадекватні і розмову можна продовжити лише при їхньому керівництві, був змушений підкоритися вимогам озброєних чоловіків.

О 16.07 год. його під примусом забрали з вулиці в автомобіль, хоча він опору не чинив, спостерігаючи нервову поведінку озброєних невідомих людей.

О 16.17 год. прибули на Петра Запорожця, 19-А. й по прибуттю ОСОБА_1 запитав, як він опинився за цією адресою, на яких підставах, чим викликав підвищену агресію озброєних чоловіків.

О 16.18 ОСОБА_1 намагався зателефонувати знайомому та з 16.21 год. десь дві хвилини вів розмову з ним, повідомивши, місце куди його доставили проти його волі.

О 16.22 ОСОБА_1 повідомив на спецлінію 102 про своє незаконне обмеження волі і доставлення в іншу частину району озброєними чоловіками проти його волі.

Після чого озброєні люди почали зближатися з ним та з нецензурною лайкою психологічним тиском та погрозами фізичної розправи пригрозили побити та одягти кайданки. ОСОБА_1 запропонував дочекатися поліції. В грубій формі йому було відмовлено. Після чого він підкорився вимогам озброєних людей під страхом за своє життя і здоров`я. Але попередив, що за для попередження провокацій, буде проводити відеофіксацію спілкування. Одразу після того як зайшли на територію Петра Запорожця, 19-А, з правого боку на ОСОБА_1 накинувся один з озброєних людей. Почав виламувати руку і відео обірвалося. ОСОБА_1 опору не чинив, терпів знущання, у т.ч. коли розпочали наности удари лиця об стіну, руки заламувалися позаду і тіло штовхали вперед зі словами «обережно не вдарьтесь».

Злість і роздратованість даних осіб ОСОБА_1 лякала.

О 16.27 год. після того, як катування в коридорі припинилися перед входом в кімнату ОСОБА_1 вдалося знову увімкнути відеофіксацію на телефоні. Де видно, що він не чинячи опору, підкоряючись вимогам людей зі зброєю сів на лавку. Двоє чоловіків підійшли до нього ззаду і почали вдягати кайданки. Одягнувши їх йому стали викручувати руки пошкодивши сухожилля на зап`ясті правої руки, доки він не почав безперестанку кричати.

О 16.30 год. ОСОБА_1 вже був в кайданках і на відео наданих з департаменту патрульної поліції видно, як о 16.30 год. один з осіб у формі намагається повторно видерти телефон. На телефоні залишились знімки з екрану, зроблені випадково, коли затискав телефон в руці.

До 17.34 год. ОСОБА_1 просидів на стільці в кутку в кайданках. Права йому не були роз`яснені. Спілкувалися з ним в грубо погрозливій формі, але вже без фізичного контакту. Також йому ж вдалося вести перемовини зі знайомими по телефону, у т.ч. останній викликав собі лікарів, але їх не допустили надати першу медичну допомогу. Навіть кайданки не зняли для огляду рук.

Після того, як знайомі повідомили черговому, що їде знімальна група. Люди, які були присутні у приміщені ходили між кімнатами і щось писали. Коли ОСОБА_1 попросив ознайомитися з тим, що писали, йому відмовили. Пропонували, щось підписати, не роз`яснюючи, що саме. Коли приїхав працівник ВБ, вічливо привітався з присутніми особами, які застосовували до нього силу та катування і так само вічливо відмовився прийняти у нього заяву порадивши їхати в ДБР.

О 17.45 год. на відео видно, вже після того, як приїхав співробітник ВБ, як з нього зняли кайданки, а сержант Служалий Андрій заповнює протокол затримання.

З п`ятниці вечора 19.06.2020 до 22.06.2020 ОСОБА_1 перебував вдома в зв`язку з поганим самопочуттям, нудота, головний біль, запаморочення, була викликана швидка.

На підтвердження своєї позиції надав відповідні відеозаписи.

Тим самим, у світлі наведеного, ОСОБА_1 уважає власне складені протоколи такими не відповідають вимогам КУпАП, враховуючи відсутність доказів, які в контексті положень ст. 251 указаного Кодексу, регламентують відомості, що можуть бути належними доказами в ході підтвердження тих чи інших обставин, та які ним відображені безпосередньо у запереченні від 24.07.2020, у зв`язку з чим його вина ґрунтується на припущеннях, що прямо суперечить ст. 62 Конституції України, а тому справа на його переконання підлягає закриттю на підставі п. 1) ст. 247 того ж Кодексу.

Суд дослідивши матеріали справи, у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, а саме: оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, у тому числі з урахуванням наданих в суді пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності щодо часу, місця, способу настання обставин вказаних у протоколі про адміністративне правопорушення та безпосередньо її ролі в їх настанні, доводів щодо умов та порядку запровадження карантину та самої адміністративної відповідальності за порушення його умов, керуючись законом і правосвідомістю, приходить до наступного.

Згідно вимог ст. 245 КУпАП, серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

У відповідності з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 252 КУпАП висновок про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення має бути зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, беручи до уваги рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року про те, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства, а перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі, вважає за необхідне вказати на таке.

Системний аналіз змісту положень КУпАП в поєднанні з вказаною позицією КСУ та ЄСПЛ, що ураховується з огляду на норми ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", свідчить, що у такого роду провадженнях належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі передбачені ст. 280, та інших обставин, які мають значення для неї, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КУпАП.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні рішення.

Сам обов`язок щодо збирання доказів відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП, покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

З урахуванням того, що згідно із частиною першою статті 44-3 КУпАП нею передбачена адміністративна відповідальність за за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

У той час, як ст. 185 КУпАП регламентована злісна непокора законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, а також вчинення таких же дій щодо члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку.

Проаналізувавши, у цьому провадженні наявні у ньому фактичні дані, які як докази були зібранні УПП, суддя установила, що вина особи, що притягається до адміністративної відповідальності у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 44-3, 185 КУпАП не є дійсною та доведеною з дотриманням стандарту доказування «поза розумним сумнівом», у розрізі такого.

ЄСПЛ у своїх рішеннях указує, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Разом з тим надані УПП докази в цій справі цим критеріям не відповідають, з огляду на таке.

На підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення УПП суду надано такі докази: протоколи про адміністративні правопорушення, протокол про затримання, рапорт та відеозаписи.

В свою чергу особа, яка притягується до адміністративної відповідальності в спростування своєї вини надала особисті пояснення та відеозаписи.

Оцінюючи зазначені вище докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю Суд враховує.

Для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Отже в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Так, в даній ситуації ОСОБА_1 повністю заперечив вчинення ним адміністративних правопорушень, а саме вказав, що він не чинив злісної непокори посадовим особам УПП та не порушував правил карантину, що відповідно до статті 251 КУпАП може бути доказом у справі про адміністративне правопорушення.

І. З іншої сторони надаючи оцінку протоколу про адміністративне правопорушення і поясненням свідків, які додані до протоколу, Суд звертає увагу на наступне.

І.І. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка є джерелом права в Україні кожному гарантовано право на справедливий суд. За своєю структурою стаття 6 Конвенції в частині першій встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, пов`язаного з правами та обов`язками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.

Розглядаючи дану конкретну ситуацію і досліджуючи питання про розповсюдження гарантій статті 6 Конвенції на даний випадок, Суд звертає увагу, що виходячи з прецедентної практики Європейського Суду з прав людини хоч і за національним законом особа притягується до адміністративної відповідальності, йому пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні Європейським Судом, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання (пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Михайлова проти Російської Федерації»).

Зокрема, в даному випадку Судом враховується, що адміністративне стягнення у виді штрафу та у т.ч. адміністративний арешт мають каральний і стримуючий характер.

Так, у рішенні Суду «Енгель та інші проти Нідерландів» були визначені критерії, за наявності одного із них будь-яке правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за процедурою, визначеною національним законодавством для кримінальних правопорушень.

Такими критеріями є: «критерій національного права», який визначає те, що будь-яке протиправне діяння є злочином, якщо воно передбачене як злочин відповідним національним законодавством; «критерій кола адресатів», відповідно до якого правопорушення повинне розглядатись як кримінальне, якщо відповідальність за нього поширюється на невизначене коло осіб; «критерій мети та тяжкості наслідків» за змістом якого, вчинене правопорушення розглядається за природою кримінального злочину якщо санкція за його вчинення є достатньо суворою і передбачає елемент покарання. Зазначені положення знайшли в подальшому своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ, зокрема: «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Лучанінова проти України» та інших.

У той час, як аналіз диспозиції та санкції ст.ст. 44-3, 185 КУпАП дає підстави стверджувати те, що ці правопорушення відповідають критерію кола адресатів та критерію мети та тяжкості наслідків.

Також Суд зауважує, що в деяких інших справах проти України Європейський Суд розглядав питання про віднесення правопорушень передбачених КУпАП до «кримінального аспекту» в розумінні Конвенції, що з огляду на суворість передбаченого покарання правопорушення, не є незначним (див. пункт 33 рішення у справі «Гурепка проти України» (F 2)) та такі адміністративні провадженні слід вважати по суті кримінальними і такими, що вимагають застосування всіх гарантій статті 6 Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведені обставини свідчать, що ці адміністративні правопорушення можуть бути віднесено до «кримінального обвинувачення» в розумінні статті 6 Конвенції із розповсюдженням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.

При цьому, слід відмітити, що процедура розгляду справ про адміністративні правопорушення не передбачає участі при судовому розгляді сторони обвинувачення, що може призвести до змішування ролі обвинувача і судді і тим самим дати підстави для законних сумнівів неупередженості суду, порушити принцип змагальності (див. наприклад пункти 75-79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Карелін проти Росії», пункт 54 справи «Озеров проти Росії», пункти 44-45 справи «Кривошапкін проти Росії»).

У зв`язку із чим Суд не може самостійно перебирати на себе «функції обвинувачення» і відшукувати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, винуватість особи має доводитися саме в суді, що вимагає «обережності дій суду» при вирішені питання про тягар доказування в такій категорії справ.

І.ІІ. Отже, повертаючись до обставин даної справи, Суд звертає увагу на те, що згідно п. b) ч. 3 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Таким чином, в даній ситуації вимагається доведення того, що ОСОБА_1 порушив правила карантину та учинив злісну непокору Суду було надано протоколи, рапорт та відеозаписи.

В цій ситуації на думку Суду в матеріалах справи не знайшло підтвердження того, що ОСОБА_1 порушив правила карантину та учинив злісну непокору.

Зокрема, як було зазначено вище особа, що притягається до адміністративної відповідальності повністю заперечив вчинення ним адміністративних правопорушень, а саме вказав, що він не порушив правила карантину та не учиняв злісну непокору.

Разом з тим, в такій ситуації протоколи про адміністративні правопорушення не можуть бути визнані належними доказами по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою вони не є самостійними беззаперечними доказоми, а обставини викладені в них повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у Суду.

ІІ. Щодо наданих УПП письмових доказів та відеозаписів особи, яка притягається до адміністративної відповідальності

ІІ.І. Судом було проаналізовано відеозаписи працівників патрульної поліції, що здійснювали оформлення вчиненого особою, що притягається до адміністративної відповідальності, адміністративного правопорушення, та установлено те, що у відповідності до статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такі превентивні заходи, зокрема, застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 цього Закону закріплено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Серед іншого необхідно вказати, що п. 3.5 розділу ІІІ Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відео реєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції НП України від 03.02.2016р. № 100 встановлює, що після активації нагрудної відеокамери (відео реєстратора) все спілкування повинно бути записане безперервно.

Включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення (див. п. 5 Роздліу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису затверджену Наказом Міністерства внутрішніх справ України18 грудня 2018 року № 1026).

ВС КАС у справі № 216/5226/16-а в постанові від 18.07.19 указав, що доказом порушення ПДР не може бути відеозапис з нагрудної камери поліцейського, якщо він не відображає відомостей про вчинення правопорушення, а лише містить процесуальну послідовність учинюванних процесуальних дій (винесення постанови, складання протоколу).

Однак, з наданого запису установлено, що він не містить у собі цілісний запис, а лише його фрагменти з яких не можливо повноцінно спростувати доводи захисту висловлені в суді щодо порушення допущенних на їх переконання з боку УПП.

Так наведений запис фактично не відображає відомостей про вчинення правопорушення, а лише містить процесуальну послідовність учинюванних процесуальних дій, що є не прийнятним у розрізі позиції ВС у справі № 216/5226/16-а.

У той час, як відеозаписи надані особою, яка притягається до адміністративної відповідальності є вагомими у питанні підтвердження наданих ним свідчень, які указують на те, що такі показання не можливо сприймати критично, як такі, що суперечать матеріалам справи.

ІІ.ІІ. Сам по собі протокол затримання не є достатнім доказом порушення правил карантину та здійснення такою особою злісної непокори.

ІІ.ІІІ. Наявний у справі рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень (див. позиції ВС КАС у справі № 524/5741/16-а від 20.05.2020), а тому у силу того, що він є єдиним доказом в цій справі Суд сприймає його критично.

Також слід відмітити, що підстав для виклику посадових осіб УПП до суду у т.ч. з метою усунення виявлених протиріч не було так, як ВС у постанові від 15.04.2020 у справі № 489/4827/16-а зазначив, що свідчення зазначеної особи (поліцейських) не можуть вважатись об`єктивними доказами у справі, оскільки така особа є представником суб`єкта владних повноважень, який виконує функції нагляду та контролю, відповідно Суд дійшов висновку про можливість завершення розгляду провадження без допиту указаних осіб, адже незалежно від характеру їх пояснень свідчення таких осіб (поліцейських) не можуть вважатись об"єктивними доказами у справі, оскільки такі особи є представниками суб"єкта владних повноважень, який виконує функції нагляду та контролю.

ІІІ. Також слід відмітити, що статтею 185 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність, у т.ч. за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків.

Відповідно Конституції України виключно законами України визначаються діяння, які є адміністративними правопорушеннями.

КУпАП передбачає відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі працівника міліції, члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, військовослужбовця (стаття 185).

Злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника міліції при виконанні ним службових обов`язків, члена громадського формування з охорони громадського порядку чи військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку або відмова, виражена у зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок (абзац другий пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 червня 1992 року N 8 «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів»).

Слово «непокора» означає відмову від виконання або ігнорування виконання певної вимоги.

Системний аналіз норм указаного Кодексу дає підстави для висновку, що в ньому встановлена відповідальність лише за злісну непокору законній вимозі працівника міліції (Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2011 року N 10-рп/2011).

Виходячи з наведеного, на наявність складу даного правопорушення в діях особи впливає не лише вимога, яка була поставлена працівниками поліції, але і у зв`язку з чим вона висувалась.

Таким чином, для того щоб притягнути особу до відповідальності за ст. 185 КУпАП необхідно щоб були: законне розпорядження або вимога працівника поліції при виконанні ним службових обов`язків, злісна непокора порушника.

З урахуванням того, що ВСУ в узагальненні «Практика розгляду судами справ про адміністративні правопорушення, що посягають на встановлений порядок управління (статті 185-185-2 КпАП)» (надалі - Узагальнення) висловив позицію щодо того, що дане правопорушення обов`язково передбачає наявність правомірної вимоги поліцейського, саме законної, адже його вимоги та розпорядження - акт, юридично рівнозначний наказу, що виражений у категоричній формі, - мають бути законодавчо обґрунтовані, зокрема, про перебування його при виконанні службових обов`язків мають свідчити установлена форма одягу, нагрудний знак, а також пред`явлене відповідне посвідчення, у зв`язку з чим у протоколі про адміністративне правопорушення повинні бути відображені які саме законні вимоги були висунуті поліцейським, дані про те, що він знаходився при виконанні службових обов`язків.

Однак, у даному випадку, протокол вказаним вимогам не відповідає, оскільки не містить взагалі викладених даних щодо суті правопорушення з урахуванням вищезазначених обставин, адже з нього не можливо встановити, який саме поліцейський висував вимоги та які саме, й у зв`язку з чим, через що Суд позбавлений змоги перевірити факт того чи є вони законними.

А, рапорт працівників поліції не дивлячись на те на скільки вагомі дані відображені у ньому, не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Матеріали справи не містять будь-яких даних про те, що не ідентифікований поліцейський, який висував певні вимоги до особи, того дня перебував при виконанні ним службових обов`язків, що прямо суперечить ст. 256 КУпАП та не кореспондується з постановою Голови Верховного Суду України від 23 серпня 2005 р., якою скасовано постанову Дніпровського районного суду м. Херсона від 28 березня 2005 р. щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення, а справу направлено на новий судовий розгляд, оскільки із адміністративних матеріалів не можна зробити однозначного висновку щодо неправомірності поведінки особи та законності дій працівника міліції (Узагальнення).

Уточнювати, відредактовувати протокол з цього питання суд змоги не має, адже ЄСПЛ у справі «Карелін проти Росії»(«Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Як наслідок, Суд був позбавлений змоги здійснити перевірку обставин імовірної непокори законному розпорядженню/вимозі працівника поліції, шляхом аналізу відеозапису в суді, ураховуючи указівку ОСОБА_1 , зокрема, що будь-якої непокори поліцейським він не чинив та не мав наміру їх вчинення, навпаки, виконував всі розпорядження працівників поліції, а саме погодився та був доставлений у службове приміщення для встановлення його особи.

Інших доказів, які б були належними та допустимими, підтверджували дані вказані у протоколі, матеріали справи не містять.

Опитування поліцейських в суді цих висновків жодним чином не змінило б, так як В С у постанові від 15.04.2020 у справі № 489/4827/16-а зазначив, що свідчення зазначеної особи (поліцейських) не можуть вважатись об`єктивними доказами у справі.

IV. Наведене указує на те, що у цій ситуації зібрані матеріали, як докази, уповноваженою на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу, особою, за своєю суттю залишать місце сумнівам, як наслідок, не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Адже, жоден з наданих УПП доказів, як окремо, так і у своїй сукупності не доводить факт порушення ОСОБА_1 правил карантину та учинення злісної непокори.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у суду щодо винуватості особи після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості звинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати особу винною.

Відповідно до положень статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Як наслідок на переконання суду дані відображенні УПП про наявність у діях особи складу адміністративного правопорушення за ст. 130 КУпАП є сумнівними з вищезазначених у судовому рішенні підстав, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду здобуто не було та суду не надано.

Стаття ж 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічного роду положення закріплено і у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ст. 284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи. Тим самим, дана правова норма (ст. 284 КУпАП) не передбачає судового рішення про направлення справи на до оформлення.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами (див. у т.ч. постанову ВС від 08.07.20 у справі № 177/525/17 (2-а/177/23/17).

За таких обставин, враховуючи вище викладене Суд вважає, що у діях особи, що притягається до адміністративної відповідальності відсутній склад адміністративних правопорушень передбачених ст. ст. 44-3, 185 КУпАП, так як його вину УПП не доведено належним чином, а не обґрунтовано на припущеннях, що є неприйнятим та суперечить, як нормам національного законодавства, так і міжнародного.

Згідно п. 1) ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

У зв`язку з чим, дане адміністративне провадження, з урахуванням вимог п. 1) ст. 247 КУпАП, підлягає закриттю, а судовий збір не підлягає стягненню з особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у зв`язку з встановленням обставин визначених п. 1) ст. 247 КУпАП.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 44-3, 185, 221, 245, 247, 251, 252, 268, 272, 280, 321 Кодексу України про адміністративне правопорушення, суддя постановила :

провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст.ст. 44-3, 185 Кодексу України про адміністративне правопорушення закрити на підставі п. 1) ст. 247 даного Кодексу.

Постанова може бути оскаржена в порядку та строки визначені Кодексом України про адміністративне правопорушення, з урахуванням норм статтею 287-294 даного Кодексу, і набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

С у д д я Оксана БІРСА