Справа № 488/1928/20
Провадження № 3/488/893/20
П О С Т А Н О В А

28.07.2020 року

Суддя Корабельного районного суду м. Миколаєва Головіна Т.М., за участю прокурора Лисовця М.Ю., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника - адвоката Сулима В.В., розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності відносно,-

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Миколаївської області, громадянина України, освіта середня спеціальна, одруженого, працює поліцейським відділення охорони ізолятору тимчасового тримання №1 ГУНП в Миколаївській області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , до адміністративної відповідальності раніше не притягуваного,-

за скоєння правопорушення передбаченого ст.172-6 ч.1 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 , працюючи молодшим інспектором відділення охорони адмінбудинків центру обслуговування підрозділів ГУНП в Миколаївській області, займаючи посаду поліцейського та являючись суб`єктом відповідальності відповідно до пп.З п. 1 ч. 1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції», на якого поширюється його дія, в порушення вимог ч. 2 ст. 45 вказаного Закону, без поважних причин, маючи всі необхідні можливості, несвоєчасно, а саме 12.06.2019 року подав щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, після звільнення за 2018 рік, чим вчинив адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачене ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП, не визнав, суду пояснив, що умислу на вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, він не мав, оскільки відповідно до вимог статті 45 ЗУ Про запобігання корупції не повинен подавати декларацію до 1-го квітня, а також складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно нього є наслідком протиправних дій керівництва ГУНП в Миколаївській області, пов`язаних з його незаконним звільненням.

Захисник ОСОБА_1 адвокат Сулима В.В. просив закрити провадження по справі внаслідок відсутності в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення, посилаючись на те, що ОСОБА_1 , не маючи можливості передбачити результат і строки судового розгляду стосовно його незаконного звільнення, перебуваючи в стані невизначеності, не повинен був взагалі подавати декларацію після звільнення; здійснення контролю та перевірки декларацій належить до виключної компетенції НАЗК; в матеріалах провадження відсутні відомості щодо перевірки НАЗК причин несвоєчасного подання декларацій ОСОБА_2 , складання відповідного висновку та передачі матеріалів правоохоронним органам. В свою чергу ОСОБА_2 після повідомлення його НАЗК 12.06.2019 року, подав вказану декларацію, ніяких заходів реагування Національне агентство не вживало; у протоколі датою виявлення правопорушення є дата складання протоколу, що не відповідає вимогам ч. 3 ст. 38 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення може бути накладено з дня його виявлення, тобто з часу, коли відповідні уповноважені особи дізналися про факт порушення, а це є 16 квітня 2019 року, коли начальник ГУНП в Миколаївській області повідомив НАЗК про факт неподання декларації ОСОБА_1 ; відсутність законодавчо визначеного терміну подання декларації в разі припинення діяльності унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності такого подання.

Прокурор дані протоколу про адміністративне правопорушення пов`язаного з корупцією, підтримав у повному обсязі, наполягав, що датою виявлення адміністративного правопорушення є дата складання протоколу, відтак строк притягнення до адміністративної відповідальності не пропущено, просив суд притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Аналізуючи досліджені докази, приходжу до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», корупція це використання особою, зазначеною у ч. 1 ст. 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у частині першій статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей, а правопорушення, пов`язане з корупцією це діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій ст. 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Зазначене визначення корупції узгоджується із ратифікованими Україною Цивільною Конвенцією про боротьбу з корупцією 1989 року, Кримінальною конвенцією про боротьбу з корупцією 1993 року, Конвенцією ООН 2003 року та п. 3.22. Рішення Конституційного суду України №21-рп/2010 від 6 жовтня 2010 року в яких зазначено, що термін «корупція» означає «використання особою наданих їй службових повноважень та пов`язаних з цим можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб», а корупційна діяльність безпосередньо пов`язується з корисливими діями (бездіяльністю) посадової особи при виконанні покладених на неї службових обов`язків. Зазначене може прирівнюватись до давання чи отримання хабара, зловживання службовим становищем чи впливом, сприяння відмиванню отриманих від корупційних злочинів доходів, їх приховування, розкрадання чи нецільового використання майна, перешкоджання здійсненню правосуддя, а також незаконного збагачення як значного збільшення доходів, яке перевищує законні доходи особи яке вона не може раціонально обґрунтувати, тощо.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності, що закріплений у ч.2 ст.61 Конституції України, при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого правопорушення. Конституційне право на судовий захист належить до невідчужуваних та непорушних. Кожен під час розгляду будь-якої справи, має право на правосуддя, яке відповідало б вимогам справедливості.

Враховуючи викладені обставини, звертаю увагу на те, що рішенням ЄСПЛ, від 14 жовтня 2010 року, у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

У сенсі положень частини 1 статті 172-6 КУпАП з суб`єктивної сторони дане адміністративне правопорушення передбачає наявність умисної форми вини. Відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, настає за умови, що суб`єкт усвідомлював протиправний характер своїх дій і мав прямий умисел, спрямований на ухилення від своєчасного подання декларації НАЗК, керуючись особистим інтересом чи інтересами третіх осіб. Вчинення такого діяння через необережність не охоплюється санкцією частини 1 статті 172-6 КУпАП і виключає притягнення до адміністративної відповідальності.

Так, для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 172-6 необхідним є встановлення несвоєчасності подання декларації, тобто подання поза строком, визначеним законом.

В частині 1 ст. 45 Закону визначено кінцевий термін (часові межі), коли уповноважені на те особи зобов`язані подати декларацію, зокрема вміщено формулювання "щорічно до 1 квітня". Разом з тим у випадках, передбачених ч. 2 ст. 45 Закону, тобто в разі припинення здійснення діяльності, цей термін не визначено взагалі.

В листі Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №223-943/0/4-17 від 22.05.2017 року дається роз`яснення, що в ч. 1 ст. 45 Закону України Про запобігання корупції визначено кінцевий термін (часові межі), коли уповноважені на те особи зобов`язані подати декларацію, зокрема вміщено формулювання "щорічно до 1 квітня". Разом з тим у випадках, передбачених ч. 2 ст. 45 цього Закону, тобто в разі припинення здійснення діяльності, цей термін не визначено взагалі. Відсутність законодавчо визначеного терміну подання декларації в разі припинення діяльності унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності такого подання.

Зважаючи на відсутність законодавчо встановленого терміну подання декларації в разі звільнення, в діях ОСОБА_1 відсутня об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

Крім того, після незаконного звільнення, ОСОБА_1 у листопаді 2018 року звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою про скасування наказу на звільнення, відповідно постанови суду від 25.06.2019 року, накази ГУНП в Миколаївській області про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби були скасовані. З 18 жовтня 2018 року ОСОБА_1 був поновлений на службі.

З скупності наведених вище обставин суд вважає, що матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять будь-яких доказів, які б безпосередньо, поза розумним сумнівом вказували на наявність у ОСОБА_1 умислу (прямого чи непрямого) та відповідного корисливого або іншого особистого інтересу особи, чи інтересу третіх осіб, на неподання декларації після звільнення за 2018 рік, а доводи захисника Москалюка О.М. про відсутність законодавчо визначеного терміну подання декларації в разі припинення діяльності, що унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності такого подання, у судовому засіданні стороною обвинувачення не спростовані.

Обґрунтованими, на думку судді є також твердження захисника Москалюка О.М. про те, що в Департамента внутрішньої безпеки Національної поліції України відсутні повноваження на здійснення перевірки декларацій, виходячи із наступного:

Пунктом 8 ч.1 ст.11 Закону "Про запобігання корупції" визначено, що до повноважень Національного агентства належить, поміж іншого, здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Частиною 3 ст.12 цього ж Закону встановлено, що у разі виявлення ознак адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, уповноважені особи Національного агентства складають протокол про таке правопорушення, який направляється до суду згідно з рішенням Національного агентства.

Ст. 48 Закону України "Про запобігання корупції" передбачено, що Національне агентство проводить щодо декларацій, поданих суб`єктами декларування, такі види контролю: 1) щодо своєчасності подання; 2) щодо правильності та повноти заповнення; 3) логічний та арифметичний контроль.

Згідно з пунктами 2 - 5 розділу II Порядку проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» (далі Порядку), затвердженого рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції № 56 від 10.02.2017 року, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 лютого 2017 р за № 201/30069, НАЗК здійснює контроль щодо своєчасності подання декларацій. У разі отримання інформації (повідомлень), передбаченої у підпунктах 1, 2 пункту 2 цього розділу, НАЗК перевіряє факт неподання або несвоєчасного подання декларації суб`єктом декларування. У випадку встановлення факту неподання декларації НАЗК письмово повідомляє про це суб`єкта декларування та спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції у визначеному НАЗК порядку.

Таким чином, Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України, у даному конкретному випадку, не відноситься до суб`єктів, які наділені правом проведення перевірки декларацій.

Такими повноваженнями наділені виключно працівники структурного підрозділу апарату НАЗК, діяльність яких пов`язана зі здійсненням такої функції.

Усі дії по проведенню перевірки, у тому числі після встановлення, що суб`єкт декларування несвоєчасно подав декларацію, чи не повідомив про суттєві зміни в майновому стані, уповноважені здійснювати виключно посадові особи НАЗК.

Аналізуючи вищевказані норми та обставини справи, суд приходить до висновку, що всі дії щодо збирання доказів у даній справі проведені не уповноваженим органом.

У зв`язку із чим законність складання протоколу про адміністративне правопорушення, викликає розумні сумніви, які виключають можливість визнання цього документу як допустимого та достовірного доказу в справі.

Відповідно до статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст.ст. 9, 247 КпАП України, адміністративним правопорушенням визнається винна (умисна або необережна) дія або бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути почато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

В той же час, на думку суду, станом на 28.07.2020 року пройшли строки притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Так, судом встановлено, що начальником ГУНП в Миколаївській області, НАЗК було повідомлено про несвоєчасність подання ОСОБА_1 декларації після звільнення за 2018 рік 16.04.2019 року, яке було отримано НАЗК 02.05.2019 року, повідомлення ОСОБА_1 про факт неподання декларації НАЗК було відправлено 30.05.2019 року, в той час, як протокол складено відносно нього лише 19.05.2020 року.

Таким чином, з 02.05.2019 року, коли Національному агентству з питань запобігання корупції стало відомо про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, почався перебіг строків притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та зазначена дата є днем виявлення корупційного правопорушення, вчиненого останнім.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання співробітника поліції, який склав протокол, на той факт, що датою виявлення правопорушення є 19.05.2020 року - дата складання протоколу, враховуючи що матеріалами справи встановлено, що з квітня 2020 року Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України вже здійснювалась перевірка факту порушення вимог фінансового контролю ОСОБА_1 , відповідно із якою направлялись необхідні запити та отримувалась витребувана інформація та документи.

Згідно з роз`ясненнями Вищого спеціалізованого суду України №223-943/0/4-17 від 22 травня 2017 року "Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією", судам слід мати на увазі, що адміністративне стягнення за вчинення корупційного правопорушення може бути накладено протягом трьох місяців із дня виявлення. Будь-якого продовження перебігу строків накладення адміністративних стягнень Законом не передбачено, тому в разі їх закінчення провадження в справі закривається.

Відповідно до ч.3 ст.38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, може бути накладено протягом трьох місяців з дня виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення (у редакції Закону, який діяв на час інкримінуємого правопорушення).

Закінчення строків, передбачених статтею 38 Кодексу, у відповідності до пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП є обставиною, яка зобов`язує суд закрити провадження у разі його відкриття.

Незважаючи на те, що на час розгляду справи з дня вчинення правопорушення ОСОБА_1 минув передбачений Законом термін притягнення особи до адміністративної відповідальності, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відсутність в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, суд вважає за необхідне провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити відповідно до п. 1 ст. 247 КпАП України внаслідок відсутності складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.9 , ст.172-6 ч.1 , п. 1 ст. 247 КпАП України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративну справу відносно ОСОБА_1 за ст.172-6 ч.1 КУпАП - закрити за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її прийняття.

Суддя Т.М. Головіна