Справа № 946/8976/19 Провадження № 3/946/59/20
ІЗМАЇЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

про відмову у допуску в участі представника

15 січня 2020 року м. Ізмаїл

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі головуючого судді Яковенка І.І., за участю секретаря судового засідання Яковенко І.А., притягуваної ОСОБА_1 , потерпілої ОСОБА_2 , її законного представника ОСОБА_3 , потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , їх законного представника Гудмінської ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 , його законного представника ОСОБА_8 провів відкрите судове засідання з розгляду справи про адміністративне правопорушення у відношенні

ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Ізмаїл Одеської області, громадянки України, вчителя української мови та літератури ЗОШ № 11, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 1734 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

Законний представник ОСОБА_9 звернулася з клопотанням про допуск до участі в справі про адміністративне правопорушення в якості її представника Димченка К.Г., пославшись на рішення Конституційного Суду № 13-рп/2000 від 16.11.2000, відповідно до якого визнані неконституційними положення ч. 1 ст. 268 КУпАП, за якими обмежується право на вільний вибір особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, як захисника своїх прав, крім адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Розглянувши клопотання, суд дійшов висновку, що воно не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до ст. 270 КУпАП, інтереси особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, і потерпілого, які є неповнолітніми або особами, що через свої фізичні або психічні вади не можуть самі здійснювати свої права у справах про адміністративні правопорушення, мають право представляти їх законні представники (батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники). Інтереси потерпілого може представляти представник адвокат, інший фахівець у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Отже, чинним КУпАП не передбачена можливість законного представника потерпілого мати представника. З наведеної норми, а також зі ст. 269 КУпАП випливає, що така можливість є тільки у самого потерпілого.

Враховуючи, що ОСОБА_9 не є потерпілою, а законним представником неповнолітніх потерпілих, то, відповідно, вона і не має права мати представника.

Крім того, слід звернути увагу на таке. Конституційний Суд, на яке посилається законний представник ОСОБА_9 , визнав неконституційними положення ч. 1 ст. 268 КУпАП, які передбачали, що при розгляді справи особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право користуватися юридичною допомогою адвоката.

Після ухвалення Конституційним Судом зазначеного рішення частина 1 ст. 268 КУпАП викладена в редакції, відповідно до якої особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Однак ані ОСОБА_9 , ані потерпілі не надали документів на підтвердження обставин, що ОСОБА_10 є фахівцем у галузі права, також вони не навели закон, за положеннями якого ОСОБА_10 має право надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Відповідно до ст. 1312 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Єдиним законом, який регламентує надання правової допомоги є Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Водночас, зазначений Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не визначає поняття іншого (крім адвоката) фахівця у галузі права, який може здійснювати захист чи представництво.

Єдиною можливістю для суду подолання прогалини права щодо відсутності нормування діяльності (представництва) фахівців у галузі права під час розгляду справ про адміністративні правопорушення є застосування аналогії права.

За змістом ст. ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини надає «автономне» значення концепції «кримінальне обвинувачення», незалежне від категорій, що використовуються в національних правових системах держав учасниць Конвенції (Адольф проти Австрії (Adolf v. Austria), пункт 30).

Першочергова оцінка Європейським судом з прав людини застосовності кримінального аспекту ст. 6 Конвенції ґрунтується на критеріях, викладених у рішенні у справі Енгель та інші проти Нідерландів (Engel and Others v. the Netherlands) (пункти 82 83): 1) класифікація в національному законодавстві; 2) характер правопорушення та 3) суворість покарання, ризику якого піддається відповідна особа.

При цьому, в практиці Європейського суду з прав людини перший критерій має відносну значимість та слугує тільки як відправна точка. Якщо внутрішнє державне законодавство класифікує певне правопорушення як кримінальне, цей критерій буде мати вирішальне значення. В іншому випадку Європейський суд з прав людини не приймає до уваги національну класифікацію та вивчає фактичний зміст розглядуваної процедури.

Другий та третій критерії, викладені в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Енгель на інші проти Нідерландів (Engel and Others v. the Netherlands), являються альтернативними та необов`язково застосовуються одночасно; для вирішення про застосовність ст. 6 Конвенції достатньо, щоб розглядуване правопорушення за своїм характером вважалось «кримінальним» з точки зору Конвенції або щоб за вчинене правопорушення на особу покладалось покарання, яке за своїм характером та ступеню серйозності належить в цілому до «кримінальної» сфери (Озтюрк проти Німеччини (Ozturk v. Germany), пункт 54; Лутц проти Німеччини (Lutz v. Germany), пункт 55).

Отже, враховуючи характер правопорушення, а також те, що за це правопорушення на притягувану може бути накладено стягнення у тому числі у виді громадських робіт, яке за своїм характером та ступеню серйозності належить в цілому до «кримінальної» сфери, а також практику Європейського суду з прав людини щодо визначення поняття «кримінальне обвинувачення», то суд вважає за необхідне застосувати в даному випадку аналогію закону щодо участі представника потерпілого саме у кримінальному провадженні, тобто положення ст.ст. 45, 58 Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 45, ч. 1 ст. 58 КПК України, потерпілого у кримінальному провадженні може представляти представник особа, яка у кримінальному провадженні має право бути захисником, тобто адвокат.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у справі про адміністративне правопорушення бути представником потерпілого, як і захисником особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право виключно адвокат.

Керуючись ст.ст. 269, 270 КУпАП, суд

постановив:

Відмовити у задоволенні клопотання законного представника ОСОБА_9 про залучення в якості її представника Димченка К.Г.

Постанова оскарженню не підлягає.

СУДДЯ

Ізмаїльського міськрайонного суду І.І.Яковенко