Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1074/20 Головуючий у 1-й інст. Заполовська Т. Г.
Категорія ч.1 ст.130, ч.4 ст.122 КУпАП Доповідач Шевченко В. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року м. Житомир

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду Шевченко В.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 на постанову Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28 квітня 2020 року щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за участю особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його представника адвоката Гаврилюка І.Д.,

в с т а н о в и в :

Постановою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28 квітня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.130 КУпАП та ч.4 ст.122 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі шістсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в сумі 420,40 грн.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 12.03.2020 року о 19 год. 10 хв. по вул. Івана Франка в м. Новоград-Волинський керував транспортним засобом автомобілем марки «Вольво», р.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду на стан сп`яніння в установленому законом порядку водій відмовився в присутності двох свідків, чим порушив пункт 2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність, встановлена ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Крім того, судом встановлено, що 12.03.2020 року о 19 год. 10 хв. по вул. Івана Франка в м. Новоград-Волинський, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом автомобілем марки «Вольво», р.н.з. НОМЕР_1 , на дорозі із двостороннім рухом, які мають по даній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії розмітки, виїхав на смугу зустрічного руху, чим змусив водія автомобіля Форд, р.н.з. НОМЕР_2 , який рухався в зустрічному напрямку гальмувати і змінювати напрямок руху, щоб уникнути зіткнення, чим створив аварійну ситуацію, чим порушив п. 11.3 ПДР України, за що передбачена відповідальність, встановлена ч.4 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати, а справу відносно нього закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв`язку із відсутністю складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.130, ч.4 ст.122 КУпАП.

Вважає, що оскаржувана постанова суду є необґрунтованою, такою, що підлягає скасуванню, у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а саме судом неправильно застосовано норми ч.1 ст.130, ст.251, ч.1 ст.256, ч.3 ст.266 КУпАП, п.8 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008р. №1103, порушено норми ст.252 КУпАП.

Зазначив, що не проходив жоден із видів огляду на стан сп`яніння, і результатів такого огляду немає. Натомість, складеним протоколом ініційовано притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП саме за відмову від проходження огляду. За керування транспортним засобом у стані сп`яніння протокол відносно нього не складався, притягнення за це правопорушення ніхто не ініціював і відповідних доказів перебування його саме у стані алкогольного сп`яніння не надано.

Результатів огляду його на стан сп`яніння за допомогою спеціальних технічних засобів на місці зупинки поліцейськими у присутності двох свідків, або результатів огляду у медичному закладі охорони здоров`я у матеріалах справи немає, а тому оскаржувана постанова є незаконною і підлягає скасуванню.

Вказав, що суд першої інстанції не врахував, неправильно застосував норму ч.1 ст.130 КУпАП і незаконно наклав на нього адміністративне стягнення саме за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Вважає, що судом першої інстанції, всупереч ст.252 КУпАП, не забезпечено всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи у їх сукупності, що позбавило його можливості скористатися своїми правами, передбаченими ст.268 КУпАП, щодо надання доказів на спростування своєї вини, що потягло за собою незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130, ч.4 ст.122 КУпАП.

Послався на те, що у наявних у матеріалах справи письмових поясненнях свідків ОСОБА_2 значиться, що він був свідком відмови о 19 год.40 хв. від проведення огляду на стан виявлення алкогольного сп`яніння, а в поясненнях свідка ОСОБА_3 взагалі не зазначено час скоєння правопорушення.

Вказав, що не відмовлявся від проходження жодного з видів огляду, а свідків, які зазначаються по справі як свідки його відмови від огляду, при зупинці транспортного засобу під його керуванням взагалі є працівниками правоохоронного органу.

Зазначає, що складене працівником поліції направлення на огляд у заклад не є доказом вчинення ним адміністративного правопорушення.

Вказав, що суд першої інстанції, визнаючи його виним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.122 КУпАП, послався на протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ № 090550 від 12.03.2020 року та письмові пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Однак, належної оцінки цим доказам не дав, оскільки у поясненнях вказаних свідків не йдеться про скоєння ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.122 КУпАП.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його представника - адвоката Гаврилюка І.Д., перевіривши матеріали справи, мотиви і доводи в межах апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається у присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо порушення судом першої інстанції його прав, передбачених ст.268 КУпАП, апеляційний суд визнає неспроможними.

Як убачається з матеріалів справи, вони надійшли до Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області 20.03.2020 року (а.с.9, 20). Відповідно до наявної в матеріалах роздруківки з сайту Укрпошти ОСОБА_1 особисто отримав повідомлення про час та місце розгляду справи та в подальшому надіслав до суду заяви про перенесення розгляду справи (а.с.12,13,14,15,23,26).

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання, шляхом застосування національного законодавства. Суд приймає рішення щодо дотримання вимог Конвенції, переконавшись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст.6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду з прав людини вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Каракуця проти України" Європейський суд прийшов до висновку про те, що права скаржників на справедливий розгляд справи не були порушені у зв`язку з тим, що вони не проявляли належної зацікавленості у результатах розгляду їх справи протягом тривалого строку, не звертаючись до суду за інформацією щодо стану розгляду їх скарги, незважаючи на те, що суд не повідомив їх про винесене рішення, що й унеможливило їх звернення зі скаргою у встановлені законом строки. Неналежна зацікавленість у розгляді справи може бути підставою для процесуальних наслідків

Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи практику ЄСПЛ, вимоги ч.2 ст.268 КУпАП, з метою недопущення необґрунтованого порушення строків розгляду справи та передбачених ст.38 КУпАП, строків накладення адміністративного стягнення, суд першої інстанції дійшов до висновку про можливість провести розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 , враховуючи, що участь особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1ст.130 КУпАП, згідно ч.3 ст.268 КУпАП, не є обов`язковою.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо порушення права судом на справедливий судовий захист не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи про адміністративне правопорушення в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.245,278,280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її у точній відповідності з законом. При підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення суд має вирішити питання про правильність складання протоколу та інших матеріалів справи, а при розгляді справи слід з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за зазначених у постанові обставин, ґрунтується на зібраних у справі та перевірених судом доказах.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд неправильно застосував норму ч.1 ст.130 КУпАП і незаконно наклав на нього адміністративне стягнення саме за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що вирішуючи питання про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1ст.130 КУпАП, суд першої інстанції, дослідивши докази, дійшов до обґрунтованого висновку, що вони у їх сукупності та взаємозв`язку підтверджують вину особи, що притягується до адміністративної відповідальності у скоєнні вказаного правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.130 КУпАП, відповідальність наступає за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 090548 від 12.03.2020 року, відповідно до якого, 12.03.2020 року ОСОБА_1 12.03.2020 року о 19 год. 10 хв. по вул. Івана Франка в м. Новоград-Волинський керував транспортним засобом «Вольво», р.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду на визначення стану сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху(а.с.2).

Обставини, зазначені у вказаному протоколі, відповідають диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП, яка встановлює відповідальність у разі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного чи наркотичного сп`яніння.

Зазначений протокол складено відповідно до вимог ст.256 КУпАП та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року N1452/735 (далі Інструкція), посвідчений підписом посадової особи, яка складала протокол поліцейським Новоград Волинського ВП в Житомирській області старшим сержантом поліції Лібіченком О.А. Від підписання протоколу та дачі пояснень ОСОБА_1 в присутності двох свідків, відмовився (а.с.2).

Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, зі скаргами на дії працівників поліції ОСОБА_1 не звертався, їх дії при складанні протоколу не були визнані неправомірними.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності саме за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку, що є порушенням п.2.5 ПДР України.

Пункт 2.5 ПДР України зобов`язує водія на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Процедура виявлення у водіїв ознак алкогольного сп`яніння та проведення огляду водіїв на стан алкогольного сп`яніння визначена ст.266 КУпАП, Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції(далі Інструкція), Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення у водіїв стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі Порядок).

Відповідно до змісту ст.266 КУпАП та Інструкції, якщо поліцейський уповноваженого підрозділу НПУ виявляє ознаки стану алкогольного сп`яніння у водія транспортного засобу (запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів; порушення мови, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці), у зв`язку з чим є законні підстави вважати, що останній перебуває у такому стані, він має право вимагати пройти відповідно до встановленого порядку огляд на стан алкогольного сп`яніння.

За ч.2 ст.266 КУпАП огляд водія на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, проводиться з використанням спеціальних технічних засобів поліцейським у присутності двох свідків.

Згідно з ч.3 цієї статті у разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

Відповідно до п.6 Розділу І Інструкції, огляд на стан сп`яніння проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом. Згідно з п.7 Розділу І у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я.

Також, апеляційний суд, враховуючи приписи ст.251 КУпАП, звертає увагу на те, що з доданих до протоколу про адміністративне правопорушення документів, зокрема, з пояснень свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вбачається, що вони були запрошені працівниками поліції в якості свідків для засвідчення відмови від проходження ОСОБА_1 огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння. Працівники поліції запропонували ОСОБА_1 пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння як на місці транспортного засобу за допомогою приладу Драгер так і у найближчому закладі охорони здоров`я, на що водій категорично відмовився. Ці пояснення засвідчені підписами вказаних свідків (а.с.3-4).

Вказані свідки також засвідчили той факт, що працівники поліції роз`яснили ОСОБА_1 права ст.268 КУпАП та ст.63 Конституції України. Крім того, вказані свідки засвідчили відмову ОСОБА_1 від дачі пояснень та підпису у протоколі.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає доводи апелянта про те, що він не відмовлявся від проходження жодного з видів огляду, оскільки йому працівники поліції цього не пропонували, безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Не є слушними й доводи апелянта щодо неналежної оцінки судом першої інстанції письмових пояснень свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , оскільки, як вбачається з матеріалів справи, суд, ухвалюючи рішення у справі, проаналізувавши пояснення вказаних свідків, надавши їм оцінку відповідно до вимог ст.252 КУпАП, прийняв їх у якості належних доказів доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1ст.130 КУпАП, вмотивувавши це у постанові.

Посилання апелянта на те, що вказані свідки є працівниками поліції, на висновки суду не впливають, оскільки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , не є особами, які складали протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , були запрошені особами, уповноваженими на складання такого протоколу у якості свідків.

При ухваленні рішення, судом також враховано, що факт відмови ОСОБА_1 підтверджується актом огляду на стан сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до якого, ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів за допомогою приладу Драгер 6810. Вказаний акт складено та підписано поліцейським Лібіченком О.А., а також підписано свідками ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (а.с.5).

Доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, стосовно того, що в направленні на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, наявні виправлення, не є такими істотними порушеннями, які впливають на висновки суду про доведення його вини у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що суд не надав належної оцінки доказам на підтвердження його винуватості у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.122 КУпАП.

Як вбачається з матеріалів справи, визнаючи ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.122 КУпАП, суд прийняв у якості належного та допустимого доказу протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ № 090550 від 12.03.2020 року за порушення правил п.11.3 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч.4 ст.122 КУпАП (а.с.19)

Надаючи оцінку вказаному доказу, суд врахував, що вказаний протокол складений у відповідності до вимог ст.256 КУпАП та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року N1395.

ОСОБА_1 будь-яких заперечень з приводу обставин, встановлених у вказаному протоколі, не зазначив. Зі скаргами на дії працівників поліції не звертався, їх дії при складанні протоколу не були визнані неправомірними.

Посилання апелянта на те, що у письмових поясненнях свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не йдеться про порушення ним п.11.3 Правил дорожнього руху України, висновків суду не спростовують. При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що нормами діючого законодавства України не передбачено наявності свідків при складанні протоколу про адміністративного правопорушення, передбачене ч.4 ст.122 КУпАП.

Доводи щодо відсутності доказів вчинення адміністративних правопорушень , викладені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду в суді першої інстанції та перевірені у судовому засіданні апеляційного суду, який визнає їх такими, що не відповідають зібраним у справі доказам та не спростовують висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1ст.130 КУпАП та ч.4 ст.122 КУпАП.

З матеріалів справи вбачається, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, безпосередньо дослідивши усі надані докази, надав належну правову оцінку кожному доказу з точки зору їх достатності та допустимості для прийняття рішення про винуватість ОСОБА_1 у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.130 та ч.4 ст.122 КУпАП.

На підставі наведеного, апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а адміністративне стягнення, накладене на ОСОБА_1 , відповідає вимогам ст.ст.33-35 КУпАП щодо загальних правил накладення стягнення за адміністративні правопорушення, та визначено судом першої інстанції з урахуванням обставин справи та даних про особу правопорушника.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не наведені інші, не досліджені судом докази. Не надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що судом при розгляді адміністративної справи були порушені вимоги закону, які б призвели до неправильного її вирішення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28 квітня 2020 року відносно ОСОБА_1 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили негайно після її оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Житомирського

апеляційного суду В.Ю. Шевченко