ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2020 Справа №607/7221/20

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Сташків Надія Михайлівна, розглянувши матеріали, які надійшли від Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, місце проживання: АДРЕСА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , зареєстрована як фізична особа-підприємець, розлучена, на утриманні двоє неповнолітніх дітей,

за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И Л А:

Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР18 №548262 від 28 березня 2020 року, 28 березня 2020 року о 09 год. 30 хв. ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство відносно свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 психологічного спрямування в присутності двох спільних малолітніх дітей ОСОБА_3 , 2009 року народження, та ОСОБА_4 , 2014 року народження, чим порушила вимоги п. 2 ст. 1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

У судовому засіданні ОСОБА_1 , пояснивши, що повністю розуміє зміст роз`яснених їй прав, передбачених ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, винною себе у вчиненому адміністративному правопорушенні не визнала. ОСОБА_5 , що домашнього насильства відносно свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 не вчиняла.

Для вирішення питання про те, чи було вчинено дане правопорушення, та чи винна ОСОБА_1 у його вчиненні, судом досліджено зібрані у справі докази.

Як убачається з рапорту поліцейського роти №4 взводу №2 батальйону УПП в Тернопільській області ДПП молодшого лейтенанта поліції Пелешок П. від 28 березня 2020 року, 28 березня 2020 року під час несення служби в складі мобільної групи із реагування на факти вчинення домашнього насильства, спільно із старшим сержантом поліції Кульчицьким В.І. о 09 год. 43 хв. отримали на службовий планшет повідомлення від ОСОБА_2 про те, що його колишня дружина - ОСОБА_1 б`є своїх дітей. Прибувши за вказаною адресою, було виявлено заявника ОСОБА_2 , який повідомив, що у нього виник конфлікт із колишньою дружиною ОСОБА_1 . В ході опитування гр. ОСОБА_1 , факт сварки із колишнім чоловіком підтвердила та повідомила, що близько 09:30 год. той вчинив відносно неї домашнє насильство а саме: погрожував їй фізичною розправою, виражався в її сторону нецензурними словами та почав замахуватись на неї, в ході чого кілька разів вдарив її. Заявник категорично заперечував все те, що розповіла колишня дружина та повідомив, що це вона вчинила відносно нього насильство в сім`ї. В обох сторін конфлікту відібрано заяви та пояснення по даному факту, та складено протоколи. Крім цього, було встановлено, що 28 березня 2020 року спільні діти заявника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , 2014 року народження, та ОСОБА_3 , 2009 року народження, були свідками того, як батьки вчиняли сварку, шарпали один одного, та вчиняли бійку. Вказаний факт підтверджується поясненням сусідки ОСОБА_6 , яка стверджує, що чула сварку між ними, та те, як сильно та голосно плакали їх спільні діти в момент коли батьки вчиняли конфлікт. Також громадянка ОСОБА_6 повідомила, що коли вона прийшла до сусідів, які сварилися, запитати що сталося, ОСОБА_1 повідомила, що чоловік її бив. Також, в присутності обох батьків та за їх згоди ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було опитано їх дітей - ОСОБА_4 , 2014 року народження та ОСОБА_3 , 2009 року народження, які повідомили, що батьки дійсно голосно сварилися та навіть вчиняли бійку в їхній присутності та те, що конфлікти у батьків відбуваються часто в ході яких вони б`ються в їх присутності. Із вказаного рапорту не вбачається, що ОСОБА_1 28 березня 2020 року вчиняла домашнє насильство відносно свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 .

З письмових пояснень ОСОБА_6 від 28 березня 2020 року убачається, що 26 березня 2020 року о 09 год. 30 хв. вона чула, як у квартирі АДРЕСА_3 відбулася сварка між чоловіком та дружиною, внаслідок чого діти сильно плакали і кричали. За словами жінки чоловік її бив. Зазначені письмові пояснення стосуються подій, що мали місце 26 березня 2020 року о 09 год. 30 хв., а згідно протоколу про адміністративне правопорушення домашнє насильство вчинене 28 березня 2020 року. Тому ці письмові пояснення ОСОБА_6 обставин, які викладені у протоколі не підтверджують.

Як слідує з письмових пояснень ОСОБА_3 від 28 березня 2020 року, між її татом та матір`ю виник конфлікт, оскільки вони з сестрою не хотіли їхати на дачу з матір`ю. В ході конфлікту батьки кричали один на одного, батько замахнувся на матір та вони почали битися в їх присутності. Із зазначених пояснень також не вбачається, що ОСОБА_1 28 березня 2020 року вчинила домашнє насильство відносно свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 .

Відповідно до п. п. 2 п. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дитина, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства. Відповідно до п. п. 3 п. 1 ст. 1 вказаного Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Положеннями ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Жодних доказів про те, що ОСОБА_1 28 березня 2020 року о 09 год. 30 хв. вчинила домашнє насильство стосовно колишнього чоловіка ОСОБА_2 психологічного спрямування в присутності двох спільних малолітніх дітей ОСОБА_3 , 2009 року народження, та ОСОБА_4 , 2014 року народження.

Крім цього, з долучених до матеріалів справи рапорту, письмових пояснень ОСОБА_6 та ОСОБА_3 убачається, що саме стосовно ОСОБА_1 вчинялись протиправні дії, зокрема до неї застосовувалась фізична сила.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/ 2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, у тому числі, й закріпленій у статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Відповідна позиція Конституційного Суду України узгоджується з правовими позиціями Європейського Суду з прав людини, практика якого при розгляді справ судами в обов`язковому порядку використовується як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Зокрема, в рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», Європейський Суд зазначив, що презумпція невинуватості насамперед є процесуальною гарантією у кримінальних справах, але сфера застосування цього принципу значно ширша: презумпція невинуватості обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин. Презумпція невинуватості є одним із аспектів справедливого судового розгляду.

Практика Європейського Суду вказує на те, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доказування є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення.

У справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v.Russia», рішення від 30.05.2013, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v.Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення, без наявних інших доказів, які б підтверджували обставини, викладені у ньому, не є беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні.

Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

За вказаних обставин судом установлено, що докази вини ОСОБА_1 у вчиненні нею домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, не є переконливими і достатніми та не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, судом не встановлено жодного прямого доказу, на підставі якого суд міг би беззаперечно встановити, що ОСОБА_1 вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

З цих підстав суд приходить до переконання про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. ст. 173-2, 247, 280, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя

П О С Т А Н О В И Л А:

Закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Головуючий суддяН. М. Сташків