Справа № 362/1475/20
Провадження № 3/362/662/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.08.2020 року суддя Васильківського міськрайонного суду Київської області Кравченко Л.М., за участю: прокурора Касяненко Д.М., особи, яка притягується до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , розглянувши матеріали адміністративної справи, що надійшли з Управління захисту економіки в Київській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , заступника начальника військової частини НОМЕР_1 з тилу начальника тилу, ІПН НОМЕР_2 , за вчинення правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-6 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення №53 від 05.03.2020 р., ОСОБА_2 , будучи заступником командира частини з тилу - начальником тилу військової частини НОМЕР_1 , являючись суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, згідно з пп. «г» п.1 ч.1 ст.3 ЗУ «Про запобігання корупції», не вжив заходів щодо недопущення будь-якої можливості виникнення конфлікту інтересів та не повідомив командира військової частини НОМЕР_1 про наявність у нього реального конфлікту інтересів, а саме щодо суперечності між його приватним інтересом та своїми службовими повноваженнями, які виникли 05.11.2019 р. перед підписанням скороченої оцінної картки військовослужбовця своєму рідному брату ОСОБА_1 , чим вчинив адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 1727 КУпАП.

Наказом заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України - начальником Головного управління персоналу від 04.10.2019 №318 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника командира частини з тилу начальника тилу військової частини НОМЕР_1 та присвоєно чергове звання підполковника в порядку просування по службі. Військову присягу на вірність українському народові ОСОБА_1 прийняв 10.07.2000 р. у Київському інституті ВПС, будучи курсантом. Отже він, будучи військовою посадовою особою Збройних Сил України, є суб`єктом, на якого поширюється дія ЗУ «Про запобігання корупції» та є суб`єктом відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією.

Згідно зі свідоцтвами про народження ОСОБА_1 від 07.07.1983 р. серія НОМЕР_3 та ОСОБА_1 від 27.01.1982 р. серія IV-БК №295927, останні є рідними братами.

Згідно з абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону «близькі особи» - це особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки із суб`єктом, зазначеним у ч. 1 ст. З цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких із суб`єктом не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі, а також - незалежно від зазначених умов чоловік, дружина, батько, маги, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням згаданого суб`єкта.

Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_1 є близькими особами у розумінні абз. 4 ч. 1 cт. І Закону, оскільки є членами сім`ї, а саме - є рідними братами.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону особи, зазначені у пунктах 1 і 2 ч. 1 ст. З нього Закону зобов`язані: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або Колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Реальний конфлікт інтересів, відповідно до абз. 12 ч. 1 ст. 1 Закону, це - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону, приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Так, 05.11.2019 р. (більш точний час встановити не можливо) підполковник ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді заступника командира частини з тилу - начальника тилу військової частини НОМЕР_1 , підписав (у якості прямого начальника) своєму рідному братові - начальнику навчально-виробничої майстерні батальйону забезпечення військової частини НОМЕР_1 майору ОСОБА_1 , скорочену оцінну картку військовослужбовця, яка містить інформацію з оцінками за критеріями службової діяльності, оцінної характеристики та пропозиції безпосереднього начальника, а також висновками та рекомендаціями безпосереднього та прямого начальника. Даний документ видавався його братові як висновок про відповідність його займаній посаді та доцільність перебування на ній. Підписуючи цей документ він розумів і усвідомлював, що саме його брат залишиться на службі та продовжуватиме отримувати грошові кошти за перебування на посаді.

З викладеного вбачається та є очевидним, що в ОСОБА_1 був наявний приватний інтерес у зв`язку з підписанням висновку та наданні рекомендацій по своєму рідному брату, як прямим його начальником, зумовлений позаслужбовими (сімейними) відносинами з громадянином ОСОБА_1 , які формували прагнення заступника командира військової частини піклуватись про близьку особу, якою для нього є рідний брат з огляду на положення абзацу 3 частини 1 статті 1 Закону, дбати про забезпечення її (близької особи) матеріального благополуччя.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 28 Закону особи, зазначені у пунктах 1, 2 ч. 1 ст. З цього Закону, зобов`язані повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів, безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає у неї безпосереднього керівника, або у колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно.

З огляду на те, що посада заступника командира частини з тилу - начальника тилу військової частини НОМЕР_1 передбачає безпосереднього керівника, а саме командира цієї ж частини, тому при виникненні в нього конфлікту інтересів він повинен повідомляти зазначеного командира.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.02.2020 №79 «Про заходи врегулювання конфлікту інтересів шляхом перегляду обсягу службових повноважень та рапорту заступника командира цієї ж частини з тилу - начальника тилу підполковника ОСОБА_1 від 27.01.2020 р. повідомлення про наявність у нього потенційного чи реального конфлікту інтересів на ім`я зазначеного командира надійшло лише 27.01.2020 р.

Таким чином, реальний конфлікт інтересів у даному випадку полягає в тому, що приватний інтерес ОСОБА_1 у вигляді бажання поліпшити матеріальне становище свого брата, реально зіткнувся з його службовими повноваженнями, як заступника командира частини з тилу - начальника тилу військової частини НОМЕР_1 (прямого начальника), що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, а саме під час підписання 05.11.2019 р. скороченої оцінної картку військовослужбовця (свого брата). У даному випадку ОСОБА_1 повинен був утриматися від підписання даного документу, а також повідомити командира військової частини НОМЕР_1 про наявність у нього реального конфлікту інтересів. Тобто ОСОБА_1 був зобов`язаний ужити всіх необхідних заходів, спрямованих на запобігання реального конфлікту інтересів, чого ним не було здійснено.

Отже, заступник командира частини з тилу начальник тилу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , не повідомивши свого командира в установленому Законом порядку про наявність у нього реального конфлікту інтересів, порушив вимоги п.1 та п. 2 ч. 1 ст. 28 Закону.

Відповідно до протоколу №54 від 05.03.2020 р. ОСОБА_1 порушив вимоги п.3 ч.1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції», вчинивши дію в умовах реального конфлікту інтересів, а саме - підписав скорочену оцінну картку військовослужбовця своєму рідному брату ОСОБА_1 , чим вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст. 172-7 КУпАП.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_1 своєї вини в інкримінованих правопорушень не визнав та пояснив, що адміністративні правопорушення він не скоював. Він звернувся до НАЗК з запитом та отримав роз`яснення про відсутність прямого підпорядкування і конфлікту інтересів у ситуації та обставинах, за якими складено протоколи №53 та №54, а саме, що у заступника командира частини з тилу начальника тилу не вбачається відносини прямого підпорядкування та наділення його відповідними службовими повноваженнями стосовно свого брата, при реалізації яких його приватний інтерес впливав би на об`єктивність та неупередженість прийняття ним рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання повноважень, а відсутність таких повноважень виключає наявність конфлікту інтересів. Вважає, що вина його повністю відсутня, тому просить суд закрити справу у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст. 172-7 КУпАП.

В судовому засіданні прокурор просила суд визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, відповідальність за які передбачена ч.1, 2 ст. 172-7 КУпАП, та накласти адміністративне стягнення у виді штрафу.

Вислухавши пояснення учасників судового провадження, перевіривши фактичні обставини справи, наявними в ній доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, суд, керуючись принципом верховенства права, приходить до наступних висновків.

У відповідності до положень ст.36 КУпАП судом одночасно розглядаються матеріали про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1, 2 ст. 172-6 КУпАП відповідно до протоколів про адміністративне правопорушення №53 та №54 від 05.03.2020 р.

Так, відповідно до вимог ст.ст. 252, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно, всебічно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з`ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Разом з цим, при розгляді справ про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, суди зобов`язані забезпечувати своєчасний та якісний їх розгляд, точне й неухильне застосування чинного законодавства.

Вирішуючи справи цієї категорії, суди повинні керуватися Конституцією, Конвенцією ООН проти корупції /Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року/, Кримінальною конвенцією Ради Європи про боротьбу з корупцією/ Страсбург, 27 січня 1999 року/, додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Ради Європи про боротьбу з корупцією / Страсбург, 15 травня 2003 року/, законом «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 №1700-VІІ, КУпАП, іншими нормативно-правовими актами, а також практикою Європейського суду з прав людини.

Під час розгляду справи судом достовірно встановлено, що Наказом заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України - начальником Головного управління персоналу від 04.10.2019 №318 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника командира частини з тилу начальника тилу військової частини НОМЕР_1 та присвоєно чергове звання підполковника в порядку просування по службі.
Військову присягу на вірність українському народові ОСОБА_1 прийняв 10.07.2000 р. у Київському інституті ВПС, будучи курсантом.
Таким чином, ОСОБА_1 , будучи військовою посадовою особою Збройних Сил України, є суб`єктом, на якого поширюється дія ЗУ «Про запобігання корупції» та є суб`єктом відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією.
Відповідно до свідоцтв про народження ОСОБА_1 від 07.07.1983 серія НОМЕР_3 та ОСОБА_1 від 27.01.1982 р. серія IV-БК №295927 останні є рідними братами.
Частиною 1 статті 172-7 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів.

Частиною 2 статті 172-7 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за вчинення дій, які полягають у вчиненні особою дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 28 Закону «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пунктах 1,2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Беручи до уваги диспозиції ст. 172-7 КУпАП та п. 2 примітки до цієї статті, порушення вимог стосовно запобігання та врегулювання конфлікту інтересів можуть полягати: - у неповідомленні особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів - наявної суперечності між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень або на вчинення чи невчинення дій під час виконання вказаних повноважень (ч. 1 ст. 172-7 КУпАП); -у вчиненні дій чи прийнятті рішень в умовах реального конфлікту інтересів, тобто за наявності суперечності між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що вплинуло на об`єктивність або неупередженість вчинення таких дій, або прийняття таких рішень (ч. 2 ст. 172-7 КУпАП).

Відповідно до статті 1 Закону потенційний конфлікт інтересів - це наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень;

реальний конфлікт інтересів - це суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень;

приватний інтерес - це будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Аналіз термінів «потенційний інтерес» та «реальний інтерес», які містяться у ч. 1 ст. 1 Закону, дає можливість констатувати, що потенційний конфлікт інтересів відрізняється від реального тим, що при потенційному конфлікті встановлюється лише наявність, існування приватного інтересу особи, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, тоді як при реальному конфлікті інтересів існуюча суперечність між наявним приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями безпосередньо впливає (вплинула) на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання вказаних повноважень. Крім того, це також визначає ступінь впливу цієї суперечності на прийняття рішення чи вчинення дії, який повинен мати об`єктивний вираз, а також часовий взаємозв`язок між прийняттям рішення та наявністю певних ознак, що мають місце при цьому. Тобто для встановлення факту реального конфлікту інтересів недостатньо констатувати існування приватного інтересу, який потенційно може вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, а слід безпосередньо встановити, що приватний інтерес наявний, він суперечить службовим чи представницьким повноваженням, така суперечність не може вплинути, а реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій.

Таким чином, для встановлення наявності факту прийняття рішення, вчинення чи невчинення дії в умовах реального конфлікту інтересів та розмежування реального і потенційного конфлікту інтересів для кваліфікації рішення як такого, що прийняте в умовах реального конфлікту інтересів, необхідно встановити наявність обов`язкової сукупності таких юридичних фактів, як: наявність у правопорушника факту приватного інтересу, який має бути чітко сформульований та визначений; наявність факту суперечності між приватним інтересом і службовими чи представницькими повноваженнями із зазначенням того, в чому саме ця суперечність знаходить свій вияв або вплив на прийняття рішення; наявність повноважень на прийняття рішення, наявність факту реального впливу суперечності між приватним та службовим чи представницьким інтересом на об`єктивність або неупередженість рішення. Встановлення цих фактів має бути відображено в протоколі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією.

Так, відповідно до листа Департаменту з питань дотримання законодавства про конфлікт інтересів та обмежень щодо запобігання корупції Національного агентства з питань запобігання корупції №32-03/13396/20 від 13.04.2020 р. (наданого Командиру в/ч НОМЕР_1 щодо наявності/відсутності прямого підпорядкування і конфлікту інтересів у ОСОБА_1 ) проаналізовано положення ст.1, 27,28 ЗУ «Про запобігання корупції» та встановлено наступне:

«Закон визначає приватний інтерес як будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами. Конфлікт інтересів виникатиме у ситуації, коли у прямому підпорядкуванні особи працює її близька особа з огляду на наявність у, неї повноважень вирішувати (брати участь у вирішенні) питання прийняття на роботу, звільнення з роботи, застосування заохочень, дисциплінарних стягнень, надання вказівок, доручень, контролю за їх виконанням тощо стосовно близької особи.

Відповідно до функціональних обов`язків заступника командира частини з тилу - начальника тилу військової частини НОМЕР_1 , затверджених командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_3 26.12.2019, заступник командира частини з тилу підпорядковується командиру військової частини та є прямим начальником усього особового складу частини.

Разом з тим у вказаних функціональних обов`язках зазначено, що заступник командира частини з тилу - основний організатор військового (корабельного) господарства. Його вказівки з загальних питань планування господарської діяльності, перевезення матеріальних засобів, торговельно-побутового, квартирно- експлуатаційного забезпечення обов`язкові для всіх начальників родів військ, служб та командирів підрозділів.

Крім того, згідно із функціональними обов`язками начальника навчально- виробничої майстерні батальйону забезпечення, затверджених командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_3 26.12.2019, начальник навчально-виробничої майстерні підпорядковується командиру батальйону забезпечення і є прямим начальником усього особового складу навчально-виробничої майстерні.

Отже, згідно з вказаними функціональними обов`язками, вказівки заступника командира частини з тилу - начальника тилу є обов`язковими для всіх начальників родів військ, служб та командирів підрозділів, серед яких начальник навчально-виробничої майстерні батальйону забезпечення відсутній.

Таким чином, розглянувши описану у листі ситуацію, виходячи лише з функціональних обов`язків заступника командира частини з тилу - начальника тилу військової частини НОМЕР_1 і начальника навчально-виробничої майстерні батальйону забезпечення, а також враховуючи поняття «пряме підпорядкування», інформує, що з наданих документів у заступника командира частини з тилу - начальника тилу не вбачаються відносини прямого підпорядкування та наділення його відповідними службовими повноваженнями стосовно свого брата, при реалізації яких його приватний інтерес впливав би на об`єктивність та неупередженість прийняття ним рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання повноважень, а відсутність таких повноважень виключає наявність конфлікту інтересів.»

Отже, твердження в протоколах є необґрунтованими припущеннями і не свідчать про присутність усіх необхідних складових для висновку про наявність реального конфлікту інтересу в діях ОСОБА_1 .

При цьому вчинення будь-яких дій чи прийняття рішень в умовах потенційного конфлікту інтересів не утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-7 КУпАП, які встановлюють адміністративну відповідальність за вчинення дій чи прийняття рішень в умовах виключно реального конфлікту інтересів.

З огляду на наведені висновки про не підтвердження обставин наявності саме реального конфлікту інтересів у ОСОБА_1 як складової діяння, передбаченого ч.1 ст.172-7 КУпАП, а також обов`язкової ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП, - а саме відсутності відносин прямого підпорядкування та наділення ОСОБА_1 відповідними службовими повноваженнями стосовно свого брата, при реалізації яких його приватний інтерес впливав би на об`єктивність та неупередженість прийняття ним рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання повноважень, у зв`язку з чим наявні підстави для висновку про недоведеність складу адміністративних правопорушень в діях ОСОБА_1

Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: зокрема обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62) .

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04.11.1950 р., кожен обвинувачений у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішенні по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.

Відповідно до п.4.1 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення) відзначається принцип правової визначеності, який означає, що "обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки".

Як наголошує Конституційний Суд України у п.4.2 вказаного Рішення, орган (посадова особа) при розгляді справи, зокрема, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність; повинен своєчасно, всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, вирішити її в точній відповідності до закону тощо (статті 245, 280 Кодексу). Згідно з Кодексом провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю через відсутність події і складу адміністративного правопорушення; оцінка доказів ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності (стаття 252) тощо. Положення зазначених статей визначають систему процесуальних механізмів, які в сукупності з наведеними конституційними нормами унеможливлюють притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка не вчиняла правопорушення.

Відповідно до вимог ст.10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Згідно частини 1 статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених Законом.

Отже, не спростовані в суді доводи ОСОБА_1 про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-7, ч.2 ст. 172-7 КУпАП, в суді не доведено наявність в його діях об`єктивної та суб`єктивної сторони вказаних адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, і такі обставини виключають провадження у справі про адміністративне правопорушення, яка підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю в діях особи складу адміністративних правопорушень.

На підставі викладеного, керуючись ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя,-

У Х В А Л И В :

Об`єднати в одне провадження справи про адміністративні правопорушення №362/1475/20; провадження №3/362/662/20 та №362/1476/20 провадження №3/362/663/20, та присвоїти справі номер №362/1475/20; провадження №3/362/662/20.

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-7, ч.2 ст. 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову судді подається протягом 10 днів з дня її винесення Київського апеляційного суду через Васильківський міськрайонний суд Київської області.

Суддя Л.М.Кравченко