ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/6698/20

Провадження №: 3/755/3645/20

"20" травня 2020 р.

м. Київ

суддя Дніпровського районного суду м. Києва Бірса О.В. розглянувши справу про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ст. 185 Кодексу України про адміністративне правопорушення, установила :

згідно протоколу про адміністративну правопорушення від 11.05.20 серії АА 657597 ОСОБА_1 (надалі - особа, що притягається до адміністративної відповідальності) 11.05.2020 о 11:30 год. чинив непокору законному розпорядженню/вимозі працівника поліції.

У судовому засіданні особа, яка притягається до адміністративної відповідальності та її представник ОСОБА_2 указали, що 11.05.20близько 10:30 ОСОБА_1 перебував на території Труханового острову в Дніпровському районі міста Києва, де вигулював свого собаку - п`ятимісячного цуценя породи «Салюкі» («Персидська борза») на прізвисько Almas -Al-Naqawa, не вчиняючи будь-яких протиправних дій та не маючи наміру їх вчинення. Вигул собаки здійснювався ним з дотриманням встановлених норм та правил.

При цьому, на території Труханового острову біля пішохідного моста знаходились дві особи, які також здійснювали вигул своїх цуценят, а також дві - три особи, які загоряли на сонці.

Близько 11:00 год. під час прогулянки у прибережній смузі з`явилась незнайома ОСОБА_1 дівчина, яка йшла разом зі своєю собакою без повідка та намордника. Оскільки його цуценя наблизилося до собаки цієї дівчини «познайомитись», остання зреагувала неадекватно, заявивши, що його собака повинен бути у наморднику (хоча пес не проявляв ознак агресії і поводився дружелюбно) та пішла.

ОСОБА_1 помітив, що вона підійшла до двох невідомих йому раніше осіб в форменому одязі поліцейських, та щось їм сказала. Після цього, до нього підійшли ці двоє осіб в форменому одязі поліцейських. В подальшому з`ясувалось, що це були сержант поліції ОСОБА_4 та рядовий поліції ОСОБА_5 з Дніпровського управління поліції м. Києва Головного управління Національної поліції у м. Києві, тобто службові особи (працівники) правоохоронного органу, що мають спеціальні звання та здійснюють функції представників влади.

Підійшовши до нього, сержант поліції ОСОБА_4. вказав ОСОБА_1 на те, що він незаконно вигулює собаку на пляжі, та почав вимагати покинути територію Труханового острову, з чим останній не погодився.

ОСОБА_1 йому зауважив, що відповідна територія є прибережною зоною, і не є пляжем, з огляду на те, що на всій території України встановлено карантин, на даний час не дотримано вимоги закону необхідні для функціонування пляжу, і офіційний дозвіл на відкриття пляжного сезону відсутній.

Після цього, сержант поліції ОСОБА_4. змінив свою позицію, зазначаючи, що «Постановою № 255» заборонено вигулювати собаку у прибережній зоні та знов почав вимагати покинути цю територію. У відповідь ОСОБА_1 йому вказав, що він ймовірно мав на увазі підп. 5 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 р. № 211. Проте, згідно з цією нормою лише заборонено до 11.05.2020 р. відвідування парків, скверів, зон відпочинку, лісопаркових та прибережних зон, але крім вигулу домашніх тварин однією особою та в разі службової необхідності. Даний порядок на території м. Києва був продовжений до 12.05.2020 р. рішенням Київської міської державної адміністрації. ОСОБА_1 звернув його увагу, що всі особи, які перебувають без собак у прибережній зоні, знаходяться там незаконно. Також ОСОБА_1 зазначив, що пред`явлені до ньго вимоги є незаконними, але сержант поліції ОСОБА_4 зреагував агрессивно, указавши у відповідь, що якщо він не покине територію, то він застосовує фізичну силу. Тому, ОСОБА_1 вимушено відійшов з собакою від поліцейських.

Разом з тим, оскільки на березі поруч з поліцейськими залишилась іграшка собаки (м`ячик) ОСОБА_1 повернувся її забрати. Підійшовши до них для врегулювання цієї ситуації у коректній формі запропонував повторно ознайомитись на його телефоні зі змістом підп. 5 п. 2 постанови від 11.03.2020 р. № 211, але у відповідь на вказану пропозицію, сержант поліції ОСОБА_4. розпочав застосовувати до ньго поліцейські заходи примусу, які у даному випадку явно не були необхідними, пропорційними та ефективними, а саме застосував фізичну силу, у тому числі, спеціальні прийоми боротьби (рукопашного бою).

У ході застосування вказаних поліцейських заходів, сержант поліції ОСОБА_4. під час того, коли ОСОБА_1 нагинався за іграшкою собаки та протягував йому свій телефон, щоб сержант прочитав зміст наведеного нормативно-правового акту, звалив його з ніг обличчям в пісок, та тиснучи коліном в спину почав заламувати ліву руку, чим завдавав тілесних ушкоджень та болю.

З огляду на те, що в правій руці ОСОБА_1 знаходився телефон, той намагався зателефонувати своєму адвокату, про що повідомив поліцейському. У відповідь на що сержант поліції ОСОБА_4. закричав, що той не має права телефонувати «третім особам», та почав викручувати йому вказівний палець правої руки з метою відібрання телефону, а також намагався здійснити заламування правої руки за спину, чим завдав тілесних ушкоджень та болю.

Оскільки такі дії поліцейського викликали значне обурення людей, що перебували поблизу місця події, в тому числі ОСОБА_8 (номер засобу зв`язку НОМЕР_1 ), сержант поліції ОСОБА_4. припинив застосування поліцейських заходів примусу та відпустив його. Протягом всього часу події, рядовий поліції ОСОБА_5 перебувала поряд з сержантом поліції ОСОБА_4. та не перешкоджала йому у його незаконних діях та вимогах.

В подальшому на місце події прибули близько десяти працівників поліції з Дніпровського управління поліції м. Києва Головного управління Національної поліції у м. Києві. В результаті з`ясування обставин справи один з них, лейтенант поліції, намагався виправдати дії сержанта поліції ОСОБА_4. які, серед іншого, проявились у безпідставному застосуванні фізичної сили, та пояснював, що сержант поліції працював раніше в поліції охорони. В свою чергу, рядовий поліції ОСОБА_5 також намагалась виправдати дії сержанта поліції ОСОБА_4., зазначаючи, що саме ОСОБА_1 спровокував ситуацію, що склалась.

Після тривалого, на значному віддаленні від ОСОБА_1 , обговорення ситуації працівниками поліції, що прибули на місце події, стосовно нього 11.05.2020 близько 15 год. 40 хв. дільничним офіцером поліції Дніпровського управління поліції м. Києва Головного управління Національної поліції у м. Києві Зогером Павлом Семеновичем було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 154 КУпАП (серія АПР18 361165 від 11.05.2020 р.) та протокол про адміністративне правопорушення передбачене ст. 185 КУпАП (серія АА 657597 від 11.05.2020 р.).

На думку поліцейського, що знайшла своє відображення у протоколі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 154 КУпАП (серія АПР18 361163 від 11.05.20 р.) відносно ОСОБА_1 , собака повинен був бути в наморднику. Натомість, порода « Салюкі » не входить до Переліку порід собак, визнаних як потенційно небезпечні згідно з додатком до Правил утримання домашніх собак та котів у м. Києві, затверджених рішенням Київради від 25.10.2007 р. N1079/3912, та відповідно не потребує вигулу в наморднику.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 указав, щодля того щоб притягнути особу до відповідальності за ст.185 КУпАП необхідно щоб були: 1) законне розпорядження або вимога працівника поліції при виконанні ним службових обов`язків; 2) злісна непокора порушника, але ці дані у справі відсутні. Тим паче, що за змістом ч. 1 ст. 256 КУпАП України у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Згідно з текстом протоколу про адміністративне правопорушення від 11.05.2020 р, серії АА № 657597, 11.05.2020 р. о 11 год. 30 хв. громадянин ОСОБА_1 чинив непокору законному розпорядженню та вимозі працівника поліції.

Таким чином, протокол про адміністративне правопорушення від 11.05.2020 р. серії АА № 657597 вимогам закону не відповідає, оскільки не містить взагалі необхідних даних щодо суті та змісту правопорушення з урахуванням вищезазначених обставин, адже з нього не можливо встановити конкретну особу працівника поліції, який висував вимогу та розпорядження до ОСОБА_1 , які саме вимогу та розпорядження він висував до ОСОБА_1 , у зв`язку з чим суд позбавлений змоги перевірити факт того, чи є вони законними.

Протокол про адміністративне правопорушення не містить будь-яких даних про те, що поліцейський, який висував певні вимогу та розпорядження до ОСОБА_1 , того дня та в той час перебував при виконанні ним службових обов`язків, що також, суперечить ст. 256 КУпАП.

Також у протоколі про адміністративне правопорушення від 11.05.2020 р. серії АА № 657597 не зазначено про те, що непокора законним розпорядженню та вимозі працівника поліції була злісною.

Із матеріалів справи неможливо, зробити однозначний висновок щодо неправомірності дій ОСОБА_1 та законності дій працівника поліції, що вказує на відсутність події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП.

Рапорти поліцейських, що містяться в матеріалах справи, суперечать один одному. Із них також неможливо встановити конкретну особу працівника поліції, який висував вимогу та розпорядження до ОСОБА_1 , які саме вимогу та розпорядження він висував до ОСОБА_1 .

Відповідно у ході судового розгляду суддя дослідивши матеріали справи, у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, а саме: оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, у тому числі з урахуванням пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності щодо часу, місця, способу настання обставин вказаних у протоколі про адміністративне правопорушення та безпосередньо її ролі в їх настанні, доводів представника останнього ОСОБА_2 , керуючись законом і правосвідомістю, приходить до наступного.

Статтями 251, 280 КУпАП, визначено фактичні дані, обставини на основі яких, у визначеному законом порядку, орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

З урахуванням того, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Так, у даному випадку, як вбачається з матеріалів справи, вина особи, що притягається до адміністративної відповідальності у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП обґрунтовується УПП самим протоколом про адміністративне правопорушення та рапортами, однак в контексті наведеного слід вказати на таке.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

З урахуванням того, що такі докази мають випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто бути такими, що не залишать місце сумнівав, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Так, як стаття 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях

У цій ситуації зібрані матеріали, як докази, уповноваженою на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу, особою, за своєю суттю залишать місце сумнівам, як наслідок, не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», з огляду на таке.

Статтею 185 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність, у т.ч. за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків.

Відповідно Конституції України виключно законами України визначаються діяння, які є адміністративними правопорушеннями.

КУпАП передбачає відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі працівника міліції, члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, військовослужбовця (стаття 185).

Злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника міліції при виконанні ним службових обов`язків, члена громадського формування з охорони громадського порядку чи військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку або відмова, виражена у зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок (абзац другий пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 червня 1992 року N 8 «Про застосування судами законодавства, щопередбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів»).

Слово «непокора» означає відмову від виконання або ігнорування виконання певної вимоги.

Системний аналіз норм указаного Кодексу дає підстави для висновку, що в ньому встановлена відповідальністьлише за злісну непокору законній вимозі працівника міліції (Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2011 року N 10-рп/2011).

Виходячи з наведеного, на наявність складу даного правопорушення в діях особи впливає не лише вимога, яка була поставлена працівниками поліції, але і у зв`язку з чим вона висувалась.

Таким чином, для того щоб притягнути особу до відповідальності за ст.185 КУпАП необхідно щоб були: законне розпорядження або вимога працівника поліції при виконанні ним службових обов`язків, злісна непокора порушника.

З урахуванням того, що ВСУ в узагальненні «Практика розгляду судами справ про адміністративні правопорушення, що посягають на встановлений порядок управління (статті 185-185-2 КпАП)» (надалі - Узагальнення) висловив позицію щодо того, що дане правопорушення обов`язково передбачає наявність правомірної вимоги поліцейського, саме законної, адже його вимоги та розпорядження - акт, юридично рівнозначний наказу, що виражений у категоричній формі, - мають бути законодавчо обґрунтовані, зокрема, про перебування його при виконанні службових обов`язків мають свідчити установлена форма одягу, нагрудний знак, а також пред`явлене відповідне посвідчення, у зв`язку з чим у протоколі про адміністративне правопорушення повинні бути відображені які саме законні вимоги були висунуті поліцейським, дані про те, що він знаходився при виконанні службових обов`язків.

Однак, у даному випадку, протокол вказаним вимогам не відповідає, оскільки не містить взагалі викладених даних щодо суті правопорушення з урахуванням вищезазначених обставин, адже з нього не можливо встановити, який саме поліцейський висував вимоги та які саме, й у зв`язку з чим, через що суд позбавлений змоги перевірити факт того чи є вони законними.

Не випливають ці обставини і з рапортів (ПІБ поліцейського, що висував вимоги особи, яка притягається до адміністративної відповідальності).

Також слушними є доводи захисту про те, що у протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено про те, що непокора законним розпорядженню та вимозі працівника поліції була злісною, як і те, що з матеріалів справи неможливо, зробити однозначний висновок щодо неправомірності дій ОСОБА_1 та законності дій працівника поліції.

Рапорти поліцейських, що містяться в матеріалах справи, справді суперечать один одному. Із них також неможливо встановити конкретну особу працівника поліції, який висував вимогу та розпорядження до ОСОБА_1 , які саме вимогу та розпорядження він висував до ОСОБА_1 .

Тим паче, що рапорт працівника поліції не дивлячись на те на скільки вагомі дані відображені у ньому, не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Матеріали справи не містять будь-яких даних про те, що не ідентифікований поліцейський, який висував певні вимоги до особи, того дня перебував при виконанні ним службових обов`язків, що прямо суперечить ст. 256 КУпАП та не кореспондується з постановою Голови Верховного Суду України від 23 серпня 2005 р., якою скасовано постанову Дніпровського районного суду м. Херсона від 28 березня 2005 р. щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення, а справу направлено на новий судовий розгляд, оскільки із адміністративних матеріалів не можна зробити однозначного висновку щодо неправомірності поведінки особи та законності дій працівника міліції (Узагальнення).

Уточнювати, відредактовувати протокол з цього питання суд змоги не має, адже ЄСПЛ у справі«Карелін проти Росії»(«Karelin v. Russia»,заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Відеозапис з місця пригоди суду наданий не був.

Інших доказів, які б були належними та допустимими, підтверджували дані вказані у протоколі, матеріали справи не містять.

Опитування поліцейських в суді цих висновків жодним чином не змінило б, так як В С у постанові від 15.04.2020 у справі № 489/4827/16-а зазначив, що свідчення зазначеної особи (поліцейських) не можуть вважатись об`єктивними доказами у справі, оскільки така особа є представником суб`єкта владних повноважень, який виконує функції нагляду та контролю за безпекою дорожнього руху.

Щодо пояснень свідків, то слід указати, що КАС ВС в постанові від 29.04.2020 у справі № 161/5372/17 вказав, що обставини, що підтверджуються показаннями свідка повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі, тоді вони можуть бути визнані судом достовірними та достатніми для висновку про винуватість особи в тому чи іншому адміністративному правопорушенні, однак такого роду обставини в цій справі не є дійсними.

У той час, як Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у суду щодо винуватості особи після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості звинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати особу винною.

Також, відповідно до положень статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Разом з тим, з огляду на обставини, встановлені під час судового розгляду, винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, не доведена «поза розумним сумнівом». Однак, нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення не передбачено закриття провадження у зв`язку з недоведеністю винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, а тому вважаю, що провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, який вказує на те, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За таких умов, на думку суду, на цьому етапі, суть вчиненого правопорушення з кваліфікацією дій за ст. 185 КУпАП є сумнівною, що є не прийнятним, та не кореспондується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», а тому оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності вважаю, що провадження у цій справі слід закрити на підставі п. 1) ст. 247 КУпАП, а судовий збір не підлягає стягненню з особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у зв`язку з встановленням обставин визначених п. 1) ст. 247 наведеного Кодексу.

Керуючись ст.ст. 185, 251, 252, 283-285 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя постановила :

провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 185 Кодексу України про адміністративне правопорушення, закрити на підставі п. 1) ст. 247 даного Кодексу.

Постанова може бути оскаржена в порядку та строки визначені КодексомУкраїни про адміністративне правопорушення, з урахуванням норм статтею 287-294 даного Кодексу, і набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

С у д д я О. Бірса