Справа № 467/502/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді Явіци І.В.

з участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1

адвоката Багдасаряна А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка справу про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , відомості про притягнення до адміністративної відповідальності відсутні, -

за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ :

Із протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ №116533 від 25 квітня 2020 року слідує, що 25 квітня 2020 року о 17 год. 40 хв. на трасі Н-24, Р-06 «Блговіщенськ Миколаїв» ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки ВАЗ -2108, д/н НОМЕР_1 , при здійсненні маневру ліворуч не впевнився у безпеці та виїхав на зустрічну смугу руху, чим створив аварійну ситуацію водію автомобіля марки Volvo XC 60, д/н НОМЕР_2 , що призвело до дорожньо транспортної пригоди, при якій автомобілі отри мали матеріальні збитки.

Своїми діями, як вказано у протоколі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 порушив вимоги п.п. 10.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 своєї вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, не визнав та пояснив суду, що дійсно 25 квітня 2020 року він, керуючи автомобілем марки ВАЗ 2108, їхав по автодорозі Н-24 поблизу с. Олександрівка в напрямку м. Южноукраїнська.

Приблизно за сто метрів до АЗС, він ввімкнув лівий покажчик повороту з метою попередити учасників дорожнього руху про намір здійснити маневр ліворуч аби заїхати АЗС.

Пересвідчившись, що на зустрічній смузі руху немає перешкоди у виді транспортних засобів, а також відсутні будь які перешкоди на його смузі руху, він почав здійснювати поворот ліворуч у бік АЗС.

Однак, коли вже виїхав на зустрічну смугу, то відчув удар у лівий бік автомобіля, який відкинуло на прилеглу до АЗС територію.

Вийшовши із машини, він зрозумів, що в лівий бік його машини в`їхав автомобіль «Volvo», який їхав позаду.

Коли він підійшов до нього аби пересвідчитись чи немає постраждалих, то запитав водійку «Volvo» чи бачила вона, що він ввімкнув покажчик лівого повороту аби здійснити маневр ліворуч, то вона сказала, що бачила, але думала, що він таким чином хоче надати їй можливість здійснити обгін.

За таких обставин, ОСОБА_1 свою вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення заперечив, посилався на порушення ПДР водійкою автомобіля «Volvo», у зв`язку із чим просив провадження у справі закрити.

Адвокат Багдасарян А.Ю. в судовому засіданні позицію особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, підтримав та пояснив суду, що із матеріалів справи не вбачається будь якого порушення правил дорожнього руху з боку

ОСОБА_1 , при цьому, посилався на те, що останній ввімкнув лівий покажчик повороту, однак, водійка автомобіля «Volvo», незважаючи на це, розпочала маневр обгону, не переконавшись у його безпеці, що заборонено ПДР України.

Таким чином, на думку, адвоката, неможливо створити аварійну ситуацію тому водію, який сам порушив ПДР України.

Також адвокат вказував на те, що формулювання обвинувачення, яке відображено у протоколі, зокрема, щодо створення аварійної ситуації ОСОБА_1 , не відповідає диспозиції ст. 124 КУпАП, а тому сам протокол про адміністративне правопорушення не можна сприймати як допустимий доказ згідно положень ст. 256 того ж Кодексу.

Інші ж матеріали, які додані до протоколу, є неналежно засвідченими копіями, що також виключає можливість їх використання, як допустимих доказів.

За таких обставин, адвокат просив провадження у справі закрити.

Потерпіла ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про його дату, час і місце повідомлялась належним чином шляхом направлення судових повістко на зазначену у матеріалах справи адресу, причин свого неприбуття не вказала, будь яких заяви чи то клопотань до суду не направляла.

Тож, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, заслухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності та її адвоката, перевіривши відповідність протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону, дослідивши надані йому матеріали у відповідності до положень ст. 252 КУпАП і оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності, керуючись законом, виходив із такого.

Згідно вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справі про адміністративне правопорушення, серед іншого, є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Водночас, положення статті 280 КУпАП зобов`язують орган (посадову особу) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати, зокрема, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Такі висновки, зокрема, суд має зробити на підставі доказів, як то, будь яких фактичних даних, які встановлюються, зокрема, й протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків. ( ст. 251 КУпАП).

Однак, у результаті аналізу усіх доказів, що представлені на розсуд суду, було установлено, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, є недоведеною, зокрема, у світлі такого.

Правила дорожнього руху України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. N 1306 (далі ПДР України), відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні грунтуватися на вимогах цих Правил.

Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків (п.п.1.3 1.5. ПДР України).

При цьому, адміністративна відповідальність за ст. 124 КУпАП настає за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Тож, об`єктивна сторона складу порушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, включає три обов`язкові ознаки: 1) суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху) 2) суспільно небезпечні наслідки (спричинення ушкоджень) та 3) причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Зважаючи на орієнтири, викладені у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», суд враховує, що у випадку виникнення ДТП за участю декількох водіїв наявність чи відсутність у їх діях порушення ПДР потребує встановлення причинного зв`язку між діяннями (порушенням ПДР) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступеня участі (внеску) кожного з них у спричиненні наслідку. Для правильного застосування норми закону у таких випадках особливого значення набуває дослідження характеру та черговості порушень, які вчинив кожен із водіїв. За певних умов виключається відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом.

Відсутність же будь - якої із цих ознак чи декількох із них виключає адміністративну відповідальність за ст. 124 КУпАП, позаяк, остання настає не за будь якого порушення ПДР України, а лише того, яке призвело до суспільно небезпечних наслідків, визначений вказаною правовою нормою, а саме: пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

В цій справі, суд, ураховуючи те, що пригода мала місце за участю двох водіїв, вважає, що наявність чи відсутність у їх діях складу порушення ПДР, потребує встановлення причинного зв`язку між діяннями (порушенням ПДР) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступеня участі (внеску) кожного з них у спричиненні наслідку, що настав, а тому для правильного застосування норми закону, дослідивши характер та черговість дій, які вчинив кожен із водіїв, суд приходить до висновку, що оскільки водій автомобіля ВАЗ 2108 перед зміною напрямку руху подав попереджувальний сигнал світловим покажчиком повороту відповідно до напрямку його руху, тобто вліво, маючи намір перетнути зустрічну смугу руху, а водій автомобіля Volvo в цей час рухався в попутному напрямку по дорозі із однією смугую руху, та розпочав обгін.

Тобто, у даному випадку перевагу в русі мали транспортні засоби, які рухалися б у зустрічному напрямку, а не ті, які в попутному.

При цьому, зіткнення, як слідує із пояснень ОСОБА_1 , мало місце вже на зустрічній смузі руху, у той час, коли водій автомобіля Volvo здійснювала обгін автомобіля ВАЗ 2108 під час перетинання ним зустрічної смуги руху, на що, крім іншого, вказує й локалізація ушкоджень транспортних засобів, як то, автомобіля ВАЗ -2108 зліва, а автомобіля Volvo - з правої сторони.

У цій ситуації водій автомобіля Volvo перед початком обгону мала б переконатись, що водій автомобіля ВАЗ -2108, який рухався попереду по тій самій смузі, не подав сигналу про намір повороту ліворуч, і відповідно, пересвідчитись у безпеці обгону.

Проте, із пояснень ОСОБА_1 слідує, що він за сто метрів до місця виконання маневру ліворуч ввімкнув попереджувальних покажчик лівого повороту, у той час, як матеріалами справи вказана обставина не спростована.

Більш того, додана до протоколу схема ДТП не містить навіть відображення дорожньої розмітки на ділянці дороги, де мала місце пригода.

За такого, у суду відсутні об`єктивні підстави убачати в діях водія автомобіля ВАЗ 2108 невідповідності вимогам п. 10.1 ПДР України які б знаходились в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, відповідно, і наслідками, що настали.

Тобто, як слідує із установлених судом фактичних обставин водій автомобіля ВАЗ 2108 повністю контролював дорожню обстановку і діяв згідно вимог ПДР України, однак, не мав змоги уникнути зіткнення з об`єктивних причин.

Так, відповідно до положень п. 10.1 ПДР України перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Проте, у цій ситуації, водій автомобіля ВАЗ 2108 мав переконатись, що своїм маневром не створить перешкод тим учасникам, які рухаються у зустрічному напрямку.

Водночас, він мав право розраховувати на те, що учасники, які рухаються позаду, виконують вимоги ПДР України, у тому числі є уважними, стежать за дорожньою обстановкою та відповідно реагують на її зміну, у тому числі й щодо дотримання правил обгону.

Стосовно порушення ОСОБА_1 положень п. 13.1 ПДР України, то взагалі незрозуміло, як він, їдучи попереду автомобіля Volvo повинен дотримувати безпечної дистанції та/або безпечного інтервалу відносно автомобіля, який знаходиться позаду.

Більш того, обставини, що відображені у протоколі, тобто, у частині дій ОСОБА_1 , що спричинили створення аварійної обстановки, не відповідають диспозиції ст. 124 КУпАП, а транспортні засоби, апріорі, не можуть отримати матеріальні збитки, на відміну від механічних пошкоджень, що у самому протоколі не відображено.

Так, частина четверта статті 122 КУпАП, законодавчо розкриває зміст аварійної обстановки, як порушення вимог ПДР України, які примусили інших учасників дорожнього руху різко змінити швидкість, напрямок руху або вжити інших заходів щодо забезпечення особистої безпеки або безпеки інших громадян.

Аналіз правової норми дає підстави стверджувати, що аварійна обстановка, це, фактино, стан потенційно небезпечного об`єкта, що характеризується порушенням меж та (чи) умов безпечної експлуатації, але не перейшов у аварію.

Іншими словами, створення аварійної обстановки не має причинно наслідкового зв`язку із пошкодженням транспортних засобів і такі дії кваліфікуються за ч.4 ст. 122 КУпАП за наявності для того передбачених законом підстав.

Але фактично висунувши обвинувачення у спричиненні аварійної обстановки, уповноважена особа СРПП, кваліфікувала дії ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП, не відобразивши наслідки у виді пошкоджень.

Та суд вкотре наголошує, що він позбавлений можливості самостійно відредактовувати протокол із цього питання, адже ЄСПЛ у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016) розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення.

При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти неї обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Тобто, вже сама фабула обвинувачення, висунутого у цьому випадку ОСОБА_1 є сумнівною за своєю суттю, що порушує конвенційні права особи, зокрема, у праві знати, в чому її обвинувачують.

Адже у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Гурепка проти України» від 08.07.2010 року, Суд, зокрема, зазначив, що адміністративні правопорушення через суворість санкцій слід відносити до фактично кримінальних правопорушень, з усіма гарантіями статті 6 Конвенції та, відповідно, й статті 2 Протоколу № 7 до Конвенції.

Отже, Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження в справах про адміністративні правопорушення, а тому піддавши аналізу висунуте у даному випадку «обвинувачення» суд сприймає його як таке, що висунуте з порушенням закону.

За встановлених обставин, з урахуванням вимог ст. 256 КУпАП, суд констатує, що у протоколі про адміністративне правопорушення не виписана суть самого правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, зважаючи на те, що сам протокол є процесуальним документом, складеним уповноваженою на те особою, з метою фіксації адміністративного правопорушення, тобто як підстава притягнення особи до адміністративної відповідальності, та, в силу положень статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Крім цього, протокол не містить відомостей, яким чином ОСОБА_1 , створивши аварійну обстановку, змусив водія автомобіля Volvo різко змінити швидкість, напрямок руху або вжити інших заходів щодо забезпечення особистої безпеки або безпеки інших громадян.

Відповідно, суд виключає із числа доказів протокол про адміністративне правопорушення, позаяк, останній не відповідає вимогам закону.

А беручи до уваги рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року про те, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства, а перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі, суд вважає за необхідне вказати на таке.

Додані до протоколу матеріали, як то схема ДТП та пояснення учасників пригоди не засвідчені згідно із законом, а тому не мають доказову силу для суду.

Так, Верховний Суд у справі № 160/7887/18 указав, що для аналізу цього типу питання слід брати до уваги правила засвідчення копій документів, визначені Національним стандартом України «Державна уніфікована система документації; уніфіковану систему організаційно-розпорядчої документації; Вимоги до оформлення документів ДСТУ 4163-2003, затверджені наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 року № 55; Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року №1000/5; інструкції з діловодства в окремих органах державної влади (місцевого самоврядування) та інші нормативно-правові акти. Серед іншого, відповідно до пункту 8 розділу 10 зазначених Правил, копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку. Напис про засвідчення копії складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії.

Засвідчення копій із використанням інших символів не надає документу статусу копії і, відповідно, він не набуває силу доказу у справі.

Як наслідок, суд виключає із числа доказів схему ДТП та письмові пояснення учасників пригоди, позаяк, останні засвідчені лише відбитком печатки «Для пакетів», що є недопустимим у розрізі вище вказаного.

Будь яких інших доказів суд в ході розгляду справи не здобув і сторонами вони надані не були.

Отже, за наслідками розгляду наявних у суду фактичних обставин справи, не було установлено у діях ОСОБА_1 ані порушення ПДР України, ані причинного зв`язку між його діями і наслідками, що настали (пошкодження транспортних засобів), а це не дозволяє кваліфікувати дії особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за ст. 124 КУпАП.

Принаймні, протилежного перед судом уповноваженою особою СРПП, яка здійснювала збір доказів і в силу закону має обов`язок довести обставини, які відображені нею у протоколі, не доведено.

Отже, суд відмічає, що збирання доказів у цьому провадженні не було ретельним, а це не кореспондується із завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, які визначені ст. 245 КУпАП, серед яких, зокрема, є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи.

Тому, у контексті вищевикладеного, надані у розпорядженні суду докази не доводять наявності одночасно у діях ОСОБА_1 усіх ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, у даному конкретному випадку, оскільки уповноважена особа, що склала протокол про адміністративне правопорушення, указавши низку тверджень, не змогла довести їх із дотриманням стандарту «поза розумним сумнівом».

Так, у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вказав, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння, у тому числі й тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами належних і допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною «поза розумним сумнівом», версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Наявність же таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Проте, у цьому провадженні вказаного стандарту дотримано не було із мотивів, що викладені судом вище, що, згідно ст. 62 Конституції України, дає підстави тлумачити усі сумніви на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, і прийти до висновку про відсутність у її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, як то, обов`язкових ознак, порушення вимог ПДР України та причинного зв`язку із наслідками, що настали, як то пошкодженням транспортних засобів.

Відсутність у діях водія ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, у свою чергу, має наслідком закриття провадження у справі, що прямо визначено п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

Судовий збір не підлягає стягненню в силу дії норми 40-1 КУпАП, позаяк, ОСОБА_1 не піддається адміністративному стягненню.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 221,283,284, 285 КУпАП, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 цього ж Кодексу у зв`язку з відсутністю у його діях складу цього адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення і набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя І.В. Явіца