Справа № 711/3797/20
Номер провадження 3/711/1264/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року м. Черкаси

Суддя Придніпровського районного суду м. Черкас Михальченко Ю.В., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла з Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Черкаській області про притягнення

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНКПП невідомий,

до адміністративної відповідальності за ст.185 та за ст.173 КУпАП, -

ВСТАНОВИВ :

В провадженні Придніпровського районного суду м.Черкаси знаходяться адміністративні матеріали, які надійшли з Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській областіпро притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.185 та за ст.173 КУпАП.

В судовому засіданні встановлено, що 28.05.2020 року в 16.47 год. в м.Черкаси по вул.Благовісна 555 гр. ОСОБА_1 , в громадському місці висловлювався нецензурною лайкою в бік поліцейського та в бік громадян, а також образливо чіплявся до громадян, хватався за формений одяг поліцейського, чим порушував громадський порядок та спокій громадян, за що передбачена відповідальність за ст.173 КУпАП.

Крім того, 28.05.2020 року в 18.05 год. в м.Черкаси по вул.Гоголя 580/1 в дворі будинку гр. ОСОБА_1 1976 р.н., з хуліганських мотивів, наніс удар рюкзаком по лобовому склу службового транспортного засобу Тойота Пріус (0011) д.н.з. НОМЕР_1 синього кольору в наслідок чого лобове скло розбилося, чим порушував громадський порядок та спокій громадян, за що передбачена відповідальність за ст.173 КУпАП.

Два протоколи про адміністративні правопорушення надійшли до суду одночасно, тому розглядаються з дотриманням ст. 36 КУпАП.

Правопорушник ОСОБА_1 в судовому засіданні вину у вчиненні адміністративного правопорушення категорично не визнав. Надав суду пояснення, що 28.05.2020 року близько в 16.47 год. він на велосипеді рухався по вул.Благовісній в м.Черкаси. Дійсно був трохи випивши, проте рухався з дотриманням правил дорожнього руху. В той час як, він їхав по вул.Благовісна маршрутне таксі його різко підрізало, чим створило аварійну ситуацію. Саме тому він викликав працівників поліції на місце пригоди. Проте останні, після приїзду на місце, почали стверджувати, що в аварійній ситуації, що склалася винен саме він. Тому між ними виникла суперечка. Під час суперечки, відносно нього застосували фізичну силу і заламавши йому руки доправили до КЗ «ЧОНД» для освідування. Після освідування його привезли додому і в той час як він виходив з автомобіля і закидував собі рюкзак на плече, останній зачепив край службового автомобіля працівників поліції, а тому поліцейські склали відносно нього новий протокол про адміністративне правопорушення. Вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, а тому просить суд закрити провадження відносно нього.

Адвокат Шевченко А.Г. в судовому засіданні зазначив, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень не доведена, оскільки в матеріалах провадження відсутні будь які об`єктивні дані про вчинення ним вказаних в протоколі правопорушень. А саме на місці пригоди відсутні очевидці, до матеріалів провадження не додано протокол затримання правопорушника та проведення його освідування, а тому стверджувати, що ОСОБА_1 28.05.2020 року близько в 16.47 год. перебував в стані алкогольного сп`яніння немає підстав. Враховуючи викладене, вважає що адміністративне провадження відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ст.173 КУпАП.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , адвоката Шевченка А.Г., дослідивши письмові матеріали справи, приходжу до наступного:

Відповідно до ст.ст.252, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно всебічно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з`ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень статті 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до протоколів про адміністративне правопорушення серії ГП № 111237 та ГП № 120212 ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.173 КУпАП, а саме: за вчинення дрібного хуліганство, тобто нецензурної лайки в громадських місцях, образливе чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян.

Суд звертає увагу на те, що ст.173 КУпАП, передбачає відповідальність за дрібне хуліганство, тобто нецензурну лайку в громадських місцях, образливе чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян, що в даному випадку інкримінується ОСОБА_1 .

Таким чином, в даній ситуації вимагається доведення того, що ОСОБА_1 нецензурно висловлювався в громадському місці чи образливо чіплявся до громадян, чим вчинив дрібне хуліганство, на підтвердження чого, суду було надано протокол про адміністративне правопорушення та пояснення свідків.

Інших доказів суду не надано.

В даній ситуації на думку Суду в матеріалах справи не знайшлося підтвердження того, що ОСОБА_1 перебував в стані алкогольного сп`яніння, нецензурно висловлювався в громадському місці і сторону працівників поліції, оскільки даний факт підтверджує лише ксерокопією рапорту, який додано до протоколу про адміністративне правопорушення, проте зміст даного неможливо ідентифікувати, оскільки він нечитабельний. Та протоколом про адміністративне правопорушення.

В такій ситуації протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належними доказами по даній справі в розумінні ст.251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійними беззаперечним доказом, а обставини викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у Суду.

Крім того, суд звертає увагу, що в протоколі про адміністративне правопорушення в графі свідки, будь-яких даних не зазначено, що свідчить про відсутність очевидців правопорушення, яких можливо б було допитати в судовому засіданні.

В своїй прецедентній практиці даючи тлумачення Конвенції Європейський Суд неодноразово повторював, що з метою забезпечення змагальності процесу всі докази мають, як правило, подаватися у відкритому судовому засіданні у присутності обвинуваченого. Існують винятки з цього принципу, але вони не можуть призводити до порушення права на захист. За деяких обставин може виникнути потреба у використанні показань, отриманих на етапі розслідування. Якщо підсудному було надано достатню й належну можливість спростувати такі показання - при їх оголошенні або на пізнішому етапі провадження, - саме по собі їх прийняття як доказів не суперечитиме вимогам пункту 1 та підпункту «d» пункту 3 статті 6 Конвенції. Але з цього природно випливає, що в разі, якщо обвинувальний вирок виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, яку обвинувачений (підсудний) не мав можливості допитати особисто чи домогтися її допиту під час розслідування справи або судового розгляду, права сторони захисту виявляються обмеженими настільки, що передбачені статтею 6 Конвенції гарантії виявляються порушеними. Щодо показань свідків, допитати яких у присутності підсудного або його захисника виявилося неможливим, Європейський Суд зауважує, що пункт 1 статті 6 Конвенції, узятий у поєднанні з пунктом 3 статті 6 Конвенції, вимагає від Договірних Сторін ужити конкретних заходів для того, щоб підсудний мав можливість допитати свідків, які свідчать проти нього, чи домогтися їх допиту. Однак, якщо немає підстав звинувачувати органи влади в недостатньо старанних зусиллях із забезпечення підсудному можливості допитати відповідних свідків, відсутність цієї можливості як така не означає необхідності припинення кримінального переслідування. Водночас слід з надзвичайною обережністю ставитися до доказів, отриманих від свідка за обставин, що не давали змоги забезпечити право сторони на захист тією мірою, якою Конвенція завжди вимагає забезпечувати його. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не мала можливості спростувати (пункт 41 справи «ОСОБА_4 проти України»).

Як висновок Суд підкреслює, частини 1 і 3 (d) статті 6 Конвенції, як загальне правило вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечувати докази свідка обвинувачення і допитати його або під час надання останнім своїх показань, або пізніше. Обвинувачення не може ґрунтуватися виключно чи вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не може заперечити. Із цього випливає, що якщо засудження виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, допитати яку чи домогтися допиту якої підсудний не мав можливості ані під час досудового слідства, ані під час судового розгляду, права захисту виявляються обмеженими в тій мірі, що є несумісною з гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції (пункт 54 Рішення Європейського Суду у справі «Корнєв і Карпенко проти України»).

Наведені факти у відповідності до статті 62 Конституції України повинні тлумачитись судом на користь ОСОБА_1 і вони не дають змоги Суду однозначно оцінити дії останнього, як такі, що містять склад адміністративного правопорушення передбаченого статті 173 КУпАП.

Суддя наголошує, що він не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Так, ч.1 ст.6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України»,ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Згідно з КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (ч. 1,2 ст.7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст.245).

Діяння тільки тоді визнається адміністративним правопорушенням, коли воно містить всі ознаки його складу, відсутність хоча б однієї з них означає відсутність складу взагалі.

Об`єктивною складовою адміністративного правопорушення передбаченого ст.173 КУпАП є саме дрібне хуліганство, тобто нецензурна лайка в громадських місцях, образливе чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян, оскільки в ході судового розгляду суду не надано достатніх та допустимих доказів вчинення ОСОБА_1 вищевказаних порушень, а тому відсутня складова вищезазначеного правопорушення.

Згідно з п.1ст.247 КУпАП розпочате провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин суддя вважає, що відсутні докази на підтвердження складу адміністративного правопорушення, передбаченого статті 173 КУпАП.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.173, 247, 254, 256, 279, 283 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Справи про адміністративні правопорушення № 711/3797/20 та № 711/3799/220 об`єднати в одне провадження та присвоїти їм загальний номер № 711/3797/20 провадження № 3/711/1264/20.

Адміністративну справу про притягнення гр.. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до адміністративної відповідальності за ст.173 та ст.173 КУпАП провадженням закрити, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя: Ю. В. Михальченко