Справа № 461/9546/19 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 33/811/53/20 Доповідач: Галапац І.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі:

судді Галапаца І.І.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника Галицької митниці Держмитслужби Іванківа А.Б. на постанову судді Галицького районного суду м. Львова від 19 грудня 2019 року,

з участю представника

Галицької митниці Держмитслужби Дунаса М.О.,

встановив:

цією постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 грн.

Постановлено повернути ОСОБА_1 вилучені відповідно до протоколу № 4330/20900/19 від 14 листопада 2019 року 1 200 (одна тисяча двісті) доларів (12 купюр номіналом 100 доларів США).

Також, постановлено стягнути зОСОБА_1 384,20 грн. судового збору.

Згідно постанови судді,14 листопада 2019 року, близько 13 год. 15 хв., під час проходження митного контролю в зоні митного контролю залу «Відліт» терміналу «В», м/п «Львів-аеропорт», Львівської митниці ДФС, рейсом W6 1844 «Львів-Вроцлав», ОСОБА_1 обрав формою проходження митного контролю смугу руху спрощеного митного контролю «зелений коридор». На підставі п. 4 ст. 336 та ст. 342 МК України йому було задано запитання щодо наявності в нього готівки, на що він відповів, що має 41 000 польських злотих. Після цього пасажиру було запропоновано пред`явити всю готівку. В службовому приміщенні митниці (зоні митного контрою) пасажиром було перераховано та встановлено, що ОСОБА_1 переміщує готівку, що перевищує еквівалент 10 000 євро на 1200 доларів США, станом на 14 листопада 2019 року загальна сума готівки, що переміщувалася через митний кордон України становить 296 796,06 грн. Зазначена готівка переміщувалась без ознак приховування.

В апеляційній скарзі представник Галицької митниці Держмитслужби Іванків А.Б. покликається на те, що висновок суду є помилковим та необґрунтованим, а постанова незаконною.

Зазначає, що на момент проходження митного контролю належним чином оформленої митної декларації та дозвільних документів на вивезення валютних цінностей ОСОБА_1 не надав, до моменту перетину ним «зеленої лінії» для отримання довідкової інформації в інформаційній зоні та роз`яснення митних правил та порядку використання двоканальної системи до інспектора митниці не звертався.

Наголошує, що ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився та відповідно до оскаржуваної постанови жодних клопотань та документів до матеріалів справи не надав. З зазначеного слідує, що висновок суду про те, що: «конфіскація коштів може суттєво вплинути на майновий стан ОСОБА_1 », є нічим не підтвердженим припущенням суду, що в свою чергу свідчить про необ`єктивність суду під час прийняття оскаржуваної постанови.

Акцентує, що окрім іншого суд першої інстанції у своїй постанові покликається на рішення «Ізмайлов проти РФ» від 06 листопада 2008 року, однак, предмет спору в даній справі має абсолютно інакший юридичний статус ніж валютні цінності, вилучені у ОСОБА_1 .

Просить скасувати постанову Галицького районного суду м. Львова від 19 грудня 2019 року відносно ОСОБА_1 та винести нову постанову, якою останнього визнати винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 471 МК України, накласти на нього стягнення у виді 1 700 грн. штрафу у дохід держави та конфіскувати в дохід держави предмети, вилучені протоколом про порушення митних правил № 4330/20900/19 від 14 листопада 2019 року.

Заслухавши пояснення представника Львівської митниці ДФС Дунаса М.О., який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи апеляційної скарги, суд вважає, що така підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Так, справа призначалась до розгляду в апеляційному суді на 12 лютого, 26 лютого, 13 березня, 01 квітня, 27 травня, 24 червня та 08 липня 2020 року, однак ОСОБА_1 жодного разу в судові засідання не з`явився.

Разом з тим, на думку апеляційного суду, особи, які беруть участь у справі про адміністративне правопорушення, розпоряджаються своїми правами на власний розсуд, однак користуватися ними повинні сумлінно в межах процесуального закону відповідно до їх призначення і тією мірою і в тих формах, які необхідні для досягнення мети провадження.

Крім цього, у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» зазначено, що недотримання строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

З огляду на те, що ОСОБА_1 обізнаний про складання щодо нього протоколу про порушення митних правил та перегляд постанови судом апеляційної інстанції, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення повідомлення про судові засідання, призначені на 26 лютого, 13 березня та 27 травня 2020 року, не вживав заходів для явки до суду та не повідомляв про причини неприбутття у судові засідання, апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, оскільки безпідставне умисне затягування справи нівелює завдання КУпАП. Така процесуальна поведінка правопорушника ОСОБА_1 розцінюється апеляційним судом як зловживання передбаченими законодавством правами і перешкоджає суду розглянути справу у межах розумних строків.

Апеляційний суд вважає, що висновок судді суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні зазначеного у постанові адміністративного правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Наведеним у оскаржуваному рішенні доказам місцевий суд дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії правопорушника ОСОБА_1 за ст. 471 МК України, з чим погоджується і апеляційний суд та що не оспорює в апеляційній скарзі представник апелянта.

Разом з тим, висновок суду про відсутність підстав для застосування щодо ОСОБА_1 додаткового стягнення у виді конфіскації вилученої валюти не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України.

Так, відповідно до ст. 471 МК України конфіскація товарів, обмежених законодавством України до переміщення через митний кордон України, є обов`язковим видом стягнення, який застосовується до осіб, які формою проходження митного контролю обрали проходження через "зелений коридор".

Загальна вимога про декларування, яка розповсюджується на будь-яку особу, що перетинає кордон держави, попереджує прихований ввіз і вивіз грошових коштів з країни і конфіскаційна міра, яку тягне недекларування грошових коштів митному органу, є частиною загальної регулятивної системи, передбаченої для боротьби з подібними правопорушеннями.

Таким чином, оскільки санкція ст. 471 МК України не передбачає альтернативи, так як є абсолютно визначеною і щодо основного виду стягнення і щодо додаткового, то апеляційний суд приходить до висновку про необхідність застосування відносно ОСОБА_1 обов`язкового додаткового виду стягнення, а саме конфіскацію товарів, переміщення яких через митний кордон України обмежено законодавством України.

На думку апеляційного суду, не можуть вважатися такими, які спростовують імперативну вимогу закону щодо необхідності застосування до правопорушника заходів адміністративного впливу у точній відповідності з законом, як це визначено ч.3 ст. 7 КУпАП покликання в постанові місцевого суду про відсутність підстав для конфіскації вилученої у ОСОБА_1 валюти, у зв`язку з тим, що державі не завдано майнової шкоди, збитків у вигляді несплати митних платежів і що конфіскація вилучених грошових коштів істотно вплине на майновий стан правопорушника.

Покликання місцевого суду на Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» та на рішення Європейського Суду з прав людини як на підставу для незастосування конфіскації вилученої валюти є безпідставним, оскільки жодних заборон на конфіскацію предметів порушення митних правил такими не встановлено.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість апеляційної скарги і вважає, що постанову суду першої інстанції слід скасувати в частині повернення готівкової валюти та прийняти нову постанову, якою вилучені відповідно до протоколу про порушення митних правил №4330/20900/19 від 14 листопада 2019 року 1 200 доларів США конфіскувати в дохід держави.

Виходячи з наведеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суд,

постановив:

апеляційну скаргу представника Галицької митниці Держмитслужби Іванківа А.Б. задоволити.

Постанову судді Галицького районного суду м. Львова від 19 грудня 2019 року відносно ОСОБА_1 в частині повернення готівкової валюти скасувати.

Прийняти нову постанову, якою ОСОБА_1 вважати винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України з накладенням стягнення у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 грн. з конфіскацією вилучених відповідно до протоколу про порушення митних правил №4330/20900/19 від 14 листопада 2019 року 1 200 доларів США в дохід держави.

В решті постанову суду залишити без зміни.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя судової палати

з розгляду кримінальних справ

Львівського апеляційного суду Галапац І.І.