Провадження №3/263/3611/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2020 року місто Маріуполь

Суддя Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області Томілін О.М., розглянувши матеріали, які надійшли з Центрального відділу поліції ГУ НП в Донецькій області, відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянки України, яка є ФОП, адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 ,

яка притягується до адміністративної відповідальності за ст. 44-3 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

В протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що ОСОБА_1 28.09.2020 об 11:58 годині за адресою: вул. Котялревського, 1, у магазині «Госптовари», будучи посадовою особою, допустила порушення правил щодо карантину, а саме перебувала без засобу індивідуального захисту (маски), чим порушила п.1 п.п.10 постанови № 641 від 22.07.2020 та розпорядження міського голови № 206 від 22.06.2020.

ОСОБА_1 надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП з огляду на те, що постанова міського голови не є рішенням органу місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, а тому порушення цього розпорядження не є підставою для притягнення до адміністративної відповідальності. Зазначила, що на підставі викладеного фабула не містить чіткого обгрунтування правопорушення нормами діючого законодавства.

Судом було досліджено матеріали, надані до суду, а саме: протокол про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 023653 від 28.09.2020, рапорт ДОП СДОП ЦВП Тищенка Д., письмові пояснення ОСОБА_1 , копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно зі ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обов`язок збирати докази винуватості чи невинуватості особи.

Відповідно до ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Разом з тим, як вбачається зі змісту протоколу серії ВАБ № 023653 від 28.09.2020, працівники поліції описуючи нормативно-правовий акт, яким заборонено дії, вчинені ОСОБА_1 , посилалися на п.1 п.п.10 постанови КМУ №641 від 22.07.2020, однак, вказаного підпункту 10 у пункті 1 взагалі не існує. Таким чином, фабула події адміністративного правопорушення, викладена в протоколі, не містить чіткого посилання на правові норми, а отже при складанні протоколу про адміністративне правопорушення порушені приписи ст. 256 КУпАП.

Диспозиція ст. 44-3 КУпАП передбачає відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Так, диспозиція зазначеної статті є бланкетною, тобто такою, де закріплюється лише загальні ознаки правила поведінки, а для встановлення ознак, яких бракує, слід звертатись до положень іншого нормативного акта іншої галузі права. Бланкетна диспозиція містить правила поведінки в найзагальнішій формі, відсилаючи суб`єкта реалізації до інших правових норм.

Тобто, посилання на спеціальну норму закону є обов`язковим, та за відсутності посилання на конкретний нормативний акт, яким передбачено правило поведінки та порушене особою, відповідальність не настає.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Правовими положеннями ч. 1 ст. 12 вищевказаного Закону передбачено, що сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста.

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що органом місцевого самоврядування, за порушення чиїх рішень особа притягається до адміністративної відповідальності, є міська рада.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 59 вищевказаного Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 8 ст. 59 вищевказаного Закону сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної, обласної ради в межах своїх повноважень видає розпорядження.

Аналіз вищевказаних правових норм вказує, що Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено 2 владних суб`єктів:

1) сільські, селищні, міські ради, які є органами місцевого самоврядування;

2) сільський, селищний, міський голова, який є головною посадовою особою територіальної громади.

Порівняльний аналіз даних суб`єктів вказує на те, що сільській, селищний, міський голова наділений повноваженнями видавати розпорядження, однак дані розпорядження не є рішеннями органу місцевого самоврядування в розумінні Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Компетенція прийняття рішень органу місцевого самоврядування належить виключно сільській, селищній, міській раді.

Крім того, відповідно до п. 45 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття у межах, визначених законом, рішень з питань боротьби зі стихійним лихом, епідеміями, епізоотіями, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність. Тож вищевказаний Закон встановлює імперативну норму, що прийняття таких рішень є виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад.

Протокол щодо ОСОБА_1 містить посилання на порушення ним вимог розпорядження міського голови м. Маріуполя № 206 від 22.06.2020.

З огляду на вищенаведені норми права, розпорядження міського голови не є рішенням органу місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, а тому порушення цього розпорядження не є підставою для притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 44-3 КУпАП.

За відсутності основного допустимого доказу у вигляді протоколу про адміністративне правопорушення, який за своєю суттю є актом, в якому уповноважена посадова особа викладає інкриміноване правопорушення, інші докази (пояснення осіб, документи, що підтверджують ведення ОСОБА_1 господарської діяльності та ін.) не можуть довести вину особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У своєму рішенні від 10.02.1995 у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» ЄСПЛ підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Аналогічна правова позиція також викладена у постанові Донецького апеляційного суду від 09.07.2020, у справі № 263/3882/20.

За таких обставин суддя вважає, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП, за обставин, вказаних у протоколі, не доведена поза розумним сумнівом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44-3, 247 п. 1, 284 п. 3 КУпАП, суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закрити на підставі п.1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області протягом десяти днів із дня її винесення.

Суддя О.М.Томілін