ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/3390/16-п Головуючий суддя І інстанції Сватіков А.В.
Провадження № 33/818/1140/20 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисників адвокатів Зарицької К.Ю. та Лиски П.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника Зарицької К.Ю. на постанову судді Ленінського районного суду м. Харкова від 22 липня 2016 року, -

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 , 1992 року народження, громадянин України, військовослужбовець, мешканець м. Харкова, -

- визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір у розмірі 275,60 грн.

Постановою встановлено, що 02.06.2016 року у 03.00 год. в м. Харкові по вул. Рилєєва, 75 водій ОСОБА_1 керував автомобілем ВАЗ 21011, д.н. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння. Від проходження огляду на стан сп`яніння, у встановленому законом порядку, водій ОСОБА_1 відмовився у присутності двох свідків. Таким чином, ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України та вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник Зарицька К.Ю. просить судову постанову скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, посилаючись на те, що протокол про адміністративне правопорушення, складений працівником поліції із порушеннями, а саме не викладена суть правопорушення, немає підпису одного із свідків, вказаних у протоколі, а також немає відомостей щодо фіксації відмови від підписання протоколу та щодо ознайомлення ОСОБА_1 з його правами та обов`язками. Вважає, що суд першої інстанції порушив право ОСОБА_1 на захист, оскільки викликав його повісткою за невідомою адресою. Вказує на те, що наявні в матеріалах справи пояснення свідків не мають доказового значення, оскільки в цих поясненнях не міститься опис порушення. Зазначає, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, а доказів того, що саме він керував транспортним засобом матеріали справи не містять.

Крім того, захисник Зарицька К.Ю. просила поновити їй пропущений строк апеляційного оскарження постанови судді Ленінського районного суду м. Харкова від 22 липня 2020 року, посилаючись на те, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності в судовому засіданні в суді першої інстанції участі не приймала, про час та місце розгляду справи повідомлена не була, а про наявність оскаржуваної постанови ОСОБА_1 стало відомо лише після виниклої події дорожньо-транспортної пригоди, у спричиненні якої його визнано винним постановою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 25.05.2020 року. Також вказує, що ОСОБА_1 приймав 4участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях в період з 17.09.2014 року по 04.10.2014 року, з 20.07.2016 року по 23.09.2016 року, з 15.02.2017 року по 13.04.2017 року, з 28.05.2020 року по 17.07.2020 року.
Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк на подачу апеляційної скарги підлягає поновленню.

За таких обставин, з метою належного дотримання конституційних засад забезпечення доступу до правосуддя, - відкрито апеляційне провадження за скаргою захисника Зарицької К.Ю. в інтересах ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи ОСОБА_1 та його захисників Зарицької К.Ю. та Лиски П.О., які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Як вбачається з матеріалів справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 у порушенні правил дорожнього руху України, передбачених п. 2.5.

Апелянтом в його апеляційній скарзі не наведено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Внаслідок чого, переглядаючи оскаржувану судову постанову за доводами поданої апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для її задоволення.

Визнаючи ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП суд першої інстанції послався на докази, а саме: відомості протоколу про адміністративне правопорушення (арк. 1), письмові пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (арк. 3, 4).

Зокрема, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення (арк. 1), ОСОБА_1 02.06.2016 року о 03.00 год. керував автомобілем з ознаками алкогольного сп`яніння. Від проходження огляду на стан сп`яніння, у встановленому законом порядку, водій ОСОБА_1 відмовився в присутності двох свідків.

Суд апеляційної інстанції ставиться критично до доводів ОСОБА_1 та його захисників стосовно порушень його прав при складанні протоколу, оскільки ОСОБА_1 особисто пояснював в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, що протокол складався працівником поліції, стосовно нього, але він був не згоден з діями поліції, внаслідок чого оскаржив ці дії. Проте будь-яких відомостей стосовно того, що ОСОБА_1 оскаржував дії працівників поліції, пов`язаних із складанням протоколу стосовно нього, а також за результатом такого оскарження, - суду апеляційної інстанції не надав. Ці твердження ОСОБА_1 апеляційний суд розцінює як обраний спосіб захисту та бажання уникнути відповідальності.

Крім того, відповідно до письмових пояснень свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (арк. 3,4) вбачається, що водій ОСОБА_1 має ознаки алкогольного сп`яніння запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови, різка зміна забарвлення шкіряного покриву обличчя. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився. Від надання пояснень та підпису протоколу відмовився. Вказані відомості є додатками до протоколу та не суперечать відомостям, які в ньому зафіксовані.

Оспорюючи відомості протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 та його захисники не заявляли клопотань щодо допиту свідків, але цілком суб`єктивно стверджували про зацікавленість цих осіб, не надаючи будь-яких відомостей на підтвердження таких припущень.

В судові засідання в суд апеляційної інстанції, призначені на 07.10.2020 року, 18.11.020 року, 02.12.2020 року, за ініціативою суду, викликались свідки, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення (арк.1), а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Однак, судові повістки, які направлялись на поштові адреси, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення, повернуті до суду апеляційної інстанції у зв`язку із відсутністю адресатів за вказаною адресою.

Крім того, в письмових поясненнях цих свідків (арк. 3,4) зазначені їх мобільні номера телефонів. Під час спроби передати цим свідкам за зазначеними номерами телефонів телефонограми щодо часу та місця розгляду апеляційної скарги, оператором мобільного зв`язку повідомлено, що набрані номери не обслуговуються.

Враховуючи вищенаведене, а також дотримуючись вимог ст. 272 та ч.5 ст. 294 КУпАП, з урахуванням думки ОСОБА_1 та його захисників, апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу захисника Зарицької К.Ю. без участі свідків, зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення, оскільки судом апеляційної інстанції виконані усі, передбачені чинним КУпАП, процесуальні заходи щодо виклику свідків у удове засідання.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції допитаний в якості свідка інспектор поліції ОСОБА_4 , який складав протокол. Будучі повідомлений про кримінальну відповідальність за давання неправдивих показань, зазначив, що 02.06.2016 року під час несення патрульної служби його екіпажем дійсно був зупинений автомобіль під керуванням саме ОСОБА_1 , під час спілкування з яким було встановлені ознаки алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота, хитка хода, порушення координації рухів. У зв`язку з цим ОСОБА_1 було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці його зупинки з використанням газоаналізатору «Драгер» або у медичному закладі, від чого ОСОБА_1 відмовився у присутності свідків. Також ОСОБА_4 зазначив, що у якості свідків були залучені сторонні особи, які не мають будь-якої зацікавленості у цій справі.

Суд апеляційної інстанції ставиться критично до апеляційних доводів ОСОБА_5 та його захисників щодо незаконності дій працівників поліції, оскільки вони містять лише суб`єктивні оціночні судження ОСОБА_1 , а також припущення захисників, які не були очевидцями складання протоколу.

Зокрема, доводи щодо не роз`яснення прав на захист спростовуються відомостями, наданими в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції працівником поліції, який зазначив, що ОСОБА_1 було роз`яснено його права, передбачені ст. 268 КУпАП, а також ст. 63 Конституції України. Ці пояснення повністю узгоджуються з відомостями письмових пояснень свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (арк. 3,4), в яких зазначено, що в їх присутності ОСОБА_1 був ознайомлений зі своїми правами та обов`язками, передбаченими ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, а тому таке твердження ОСОБА_1 та його захисників є не обґрунтованим та не відповідає дійсності.

Також твердження ОСОБА_1 та захисників, щодо фальсифікації відомостей, які зафіксовані у протоколі, апеляційний суд розцінює як спосіб захисту, оскільки будь яких відомостей щодо оскарження дій особи, яка складала цей протокол ОСОБА_1 до суду не надав. До того ж в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , який на теперішній час є інспектором поліції, повідомив, що стосовно нього будь-яких службових перевірок стосовно складання протоколу у відношенні ОСОБА_1 не проводилось, до будь-якого виду юридичної відповідальності він не притягався.

Оцінюючи доводи щодо номеру військового посвідчення, який зазначений у протоколі про адміністративне правопорушення та відсутності у цьому протоколі підпису другого свідка, апеляційний суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не заперечував, що працівники поліції встановили його особу саме з його службового посвідчення та при оформленні протоколу мали лише це посвідчення, як документ, який встановлює його особу. До апеляційної скарги надано копію службового посвідчення ОСОБА_1 . Порівнюючи відомості зазначені у службовому посвідченні (арк. 25) та зафіксовані у протоколі вбачається, що відомості з службового посвідчення саме ОСОБА_1 були зафіксовані у протоколі, а саме серія посвідчення НГ, номер посвідчення НОМЕР_2 , яке видане військовою частиною № НОМЕР_3 у 2015 році. Отже посилання ОСОБА_1 на наявність описки у протоколі стосовно місяця видачі службового посвідчення не свідчить про незаконність дій працівників поліції при складанні протоколу та про неналежне встановлення його особи.

Крім того, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції інспектор поліції зазначив, що при складанні протоколу були присутні свідки, які засвідчили правильність відомостей викладених у протоколі своїми підписами.

Аналізуючи відомості письмових пояснень свідків, які є належними додатками до протоколу вбачається, що їх пояснення були зафіксовані працівником поліції, які надали громадяни в добровільному порядку, підписані власноручно свідками, що вказує про їх перебування саме 02.06.2016 року на місці події під час запропонування працівником поліції огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння. Отже відсутність підпису у протоколі свідка ОСОБА_2 є помилкою інспектора поліції, який складав протокол, про що він особисто зазначив під час надання своїх пояснень в суді апеляційної інстанції, однак за наявності письмових пояснень свідка за його власноручним підписом на окремому документі, ця помилка не є суттєвою та не впливає на суть відомостей, зазначених у протоколі.

Поряд з цим, захисник в судовому засіданні стверджував про те, що працівники поліції втратили автомобіль, ніби то, під керуванням ОСОБА_1 з поля зору, а потім невідомо як його знайшли та ідентифікували. Суд апеляційної інстанції вважає таке твердження необґрунтованим виходячи з того, що під час апеляційного розгляду інспектор поліції пояснив, що автомобіль під керуванням саме ОСОБА_1 був зупинений за порушення вимог п. 10.4 Правил дорожнього руху України, а під час спілкування з останнім у нього було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння.

Крім того, суд апеляційної інстанції вбачає, що в поясненнях ОСОБА_1 , які він надавав в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції містяться суттєві суперечності.

Зокрема, ОСОБА_1 стверджував, що він не керував автомобілем, оскільки його автомобіль був зламаний. Однак, після допиту судом свідка ОСОБА_4 , ОСОБА_1 змінив свої пояснення та посилаючись на акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу (арк. 5) вказував, що його автомобіль був у належному технічному стані.

Ці суперечності свідчать про те, що ОСОБА_1 обираючи спосіб захисту, в своїх доводах вигадував версії, які, на його думку, могли сприяти уникненню адміністративної відповідальності, тому суд апеляційної інстанції ставиться до них критично.

Відповідно до п.2 Розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, огляд водія на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Відповідно до п.3 Розділу І цієї Інструкції, ознаками алкогольного сп`яніння є:

- запах алкоголю з порожнин рота;

- порушення координації рухів;

- порушення мови;

- виражене тремтіння пальців рук;

- різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя;

- поведінка, що не відповідає обстановці.

Інспектором поліції, як він пояснив в судовому засіданні, у ОСОБА_1 були встановлені ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови.

Отже, працівник поліції, виявивши ці ознаки, які відповідають переліку, зазначеному у Інструкції, законно та обґрунтовано запропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння.

З огляду на викладене, апеляційний суд об`єктивно не вбачає порушень вимог Інструкції з боку інспектора поліції щодо виявлення ознак алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 .

Статтею 266 КУпАП визначений порядок проведення огляду на стан сп`яніння.

Огляд водія на стан алкогольного сп`яніння проводиться з використанням спеціальних технічних засобів поліцейським у присутності двох свідків.

У разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

Крім того, відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при розгляді справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП, судам слід врахувати, що стан сп`яніння встановлюють шляхом огляду правопорушника відповідно до встановленого законом порядку, якщо водій ухиляється від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп`яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції не може погодитись зі слушністю доводів ОСОБА_1 та його захисників про те, що відсутність в матеріалах справи відеозапису є підставою, яка ставить під сумнів зміст відомостей, що зафіксовані у протоколі. Решта апеляційних доводів захисників ґрунтується на їх суб`єктивних оціночних судженнях, оскільки вони не були очевидцями події та не надають на їх підтвердження будь-які об`єктивні відомості, грунтуючи свої твердження суто на припущеннях.

Аналізуючи послідовність дій працівників поліції, вбачається, що 02.06.2020 року о 03.00 год. ОСОБА_1 керував автомобілем та був зупинений працівниками поліції, у якого було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, та від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 відмовився на місці зупинки транспортного засобу у присутності двох свідків, що повністю відповідає вимогам ст. 266 КУпАП та положенням вищенаведеної Постанови Пленуму Верховного Суду України.

Згідно з вимогами п. 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Поряд з цим, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі держави.
Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.
Доказів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 2.5 Правил дорожнього руху України та притягнуто за ч.1 ст.130 КУпАП до відповідальності, а тому посилання ОСОБА_1 та його захисників на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Клопотання ОСОБА_6 задовольнити поновивши їй процесуальний строк на апеляційне оскарження постанови судді Ленінського районного суду м. Харкова від 22 липня 2016 року.

Апеляційну скаргу захисника Зарицької К.Ю. залишити без задоволення, а постанову судді Ленінського районного суду м. Харкова від 22 липня 2016 року щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков