Номер провадження: 33/813/1341/20
Головуючий у першій інстанції Гранін В. Л.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

судді - Сєвєрової Є.С.,

секретаря Дубрянської Н.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Одеської митниці Держмитслужби на постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2020 року у справі про порушення митних правил, передбаченого ст. 471 МК УкраїниОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсіонерки, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

встановив:

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2020 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, та накладено на неї стягнення у вигляді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 1 700 грн., без конфіскації вилучених грошових коштів. Валюту, вилучену згідно протоколу про порушення митних правил у розмірі 2 300 євро зобов`язано повернути ОСОБА_1 або її представнику у встановленому законом порядку. Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 420, 40 грн.

Мотивуючи прийняте рішення, суддя зазначив, що винність особи підтверджується зібраними у справі доказами, а саме: протоколом про порушення митних правил, доповідною запискою інспектора митниці, поясненнями правопорушника та наданими доказами легальності походження грошей, описом вилученої валюти. Разом з тим, суддя посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) «Садоча проти України) та ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з захисту права людини вважав за потрібне не призначати додаткове стягнення в вигляді конфіскації вилучених валютних коштів.

Судом встановлено, що 13.07.2020 о 20 год. 10 хв. у оглядовому залі «Приліт» Міжнародного аеропорту «Одеса» в зоні діяльності митного поста «Міжнародний аеропорт «Одеса» Одеської митниці Держмитслужби, ОСОБА_1 , яка прибула в Україну літаком «В-738», б/н SH-QQQ, авіакомпанії «Райанэйр», рейсом №7834, сполученням «Болонья-Одеса», проходила митний контроль. Формою проходження митного контролю ОСОБА_1 обрала проходження через зону (коридор) спрощеного митного контролю («зелений коридор»), що належним чином інформаційно обладнана, тим самим шляхом вчинення дій заявила про відсутність товарів, які під час переміщення через митний кордон України громадянами підлягають обов`язковому письмовому декларуванню, а також на переміщення яких через митний кордон України встановлено заборони або обмеження. Після перетину, ОСОБА_1 зеленої лінії, що позначає закінчення «зеленого» коридору, на запитання про наявність у неї валютних готівкових коштів відповіла, що вона має 5 000 євро. На прохання пред`явити наявні у ній валютні цінності ОСОБА_1 надала готівку в розмірі 12 300 євро, які знаходились в її сумці чорного кольору. Судом встановлено, що ОСОБА_1 не розуміла протиправність своїх дій, не припускала можливості настання негативних наслідків, хоча могла і повинна була це розуміти і передбачати. Отже, ОСОБА_1 своїми діями порушила встановлений ст. 366 МК України порядок проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, тобто порушила митні правила, за ознаками ст. 471 МК України. Суд першої інстанції, накладаючи на ОСОБА_1 адміністративне стягнення, врахував ступінь суспільної небезпеки правопорушення, ступінь провини, ставлення до вчиненого, її майновий стан, а також обставини, які пом`якшують відповідальність, а саме те, що особа вперше притягується до адміністративної відповідальності, щире каяття, а також той факт, що грошові кошти мають легальне походження. З приводу незастосування додаткового покарання, суд вказав, що підстав для застосування додаткового стягнення - конфіскації валюти немає, оскільки конфіскація всієї незадекларованої суми грошей накладе на особу індивідуальний та надмірний тягар і буде непропорційною до вчиненого правопорушення

Не погодившись з постановою суду, представник Одеської митниці Держмитслужби подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову та визнати ОСОБА_1 винною у вчинені нею порушення митних правил, передбачених ст. 471 МК України та накласти на неї штраф в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 1 700 (одна тисяча сімсот) гривень з конфіскацією вилучених грошових коштів у кількості 2300 євро.

В апеляційній скарзі представник Одеської митниці Держмитслужби зазначив, що ОСОБА_1 порушила встановлений порядок проходження митного контролю в зонах спрощеного митного контрою, оскільки формою проходження митного контролю вона обрала проходження через таку зону та у неї під час проведення митного контролю було виявлено іноземну валюту в сумі 12300 євро, що перевищує встановлені законодавством України обмеження для переміщення через митний кордон України по «зеленому коридору». Застосування адміністративного стягнення у вигляді накладення штрафу є незаконним, оскільки ОСОБА_1 взагалі не ввозила товари у обсягах, що перевищують неоподатковану норму переміщення через митний кордон України. Отже, ОСОБА_1 було переміщено по спрощеному порядку проходження митного контролю «зелений коридор» обмежену для такого переміщення валюту.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши пояснення скаржника та ОСОБА_1 , суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а постанова суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 486 МК України завданням провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону.

Положеннями ст. 489 МК України передбачено, що при розгляді справи про порушення митних правил суд зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Приймаючи рішення про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні нею правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, місцевий суд врахував вищезазначені положення Закону, та прийняв рішення про накладення на неї адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 1700 грн., стягнув судовий збір у розмірі 420,40 грн. в дохід держави, без конфіскації грошових коштів.

Що ж стосується висновку суду першої інстанції, яким обґрунтовано рішення про повернення вилученої під час здійснення провадження про порушення митних правил валюти, тобто незастосування додаткового стягнення у виді конфіскації, то доводи апеляційної скарги представника митниці щодо його неправомірності, є непереконливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 МК України законодавство України з питань державної митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів. При цьому, відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В той же час, згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України» зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення щодо Брумареску, параграф 78).

Таким чином, оцінюючи дотримання права на мирне володіння своїм майном, передбаченого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Європейський суд з прав людини виходить із оцінки забезпечення «справедливого балансу», дотримання принципу пропорційності (справедливої рівноваги між інтересами суспільства і основними правами окремої людини) (пункти 69, 73 рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, пункти 31, 34 рішення у справі «Ісмаїлов проти РФ» від 06 листопада 2008 року).

Правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес, проте із урахуванням обставин даної справи, не відповідатиме принципу пропорційності (справедливої рівноваги між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав конкретної особи), а необхідна рівновага не буде забезпечена, якщо відповідна особа буде нести «особистий і надмірний тягар».

З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що з травня 2005 року вона проживає в Італії в м. Болонья та зареєстрована як громадянка України. В Італії була одружена з Г. Валтер, громадянином Італії, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_1 в Італії отримує щомісячно пенсію та з 31.03.2020 по 30.06.2020 їй нараховано 8 623,33 євро. В Україні у ОСОБА_1 проживає її дочка ОСОБА_2 , яка одружена з ОСОБА_3 . Наразі чоловік доньки ОСОБА_1 хворіє та проходить високовартісне лікування. Згідно з консультативним висновком спеціаліста ОСОБА_3 рекомендовано операцію у вигляді трансплантації серця.

Такі обставини об`єктивно підтверджуються документами, представленими ОСОБА_1 в суді першої інстанції (а.с. 15-99), і не викликають жодних сумнівів у їх достовірності.

Мотивуючи висновки про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 стягнення у виді конфіскації вилученої валюти, суддя виходив з того, що вказане додаткове стягнення не відповідатиме критерію пропорційності.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував характер та фактичні обставини вчиненого правопорушення; вірно звернув увагу на відсутність в матеріалах провадження відомостей для висновку про те, що шляхом застосування конфіскації буде попереджена інша будь-яка незаконна діяльність, і шкода, яку ОСОБА_1 потенційно могла завдати державі, була незначною, вона не ухилялася від сплати мита та інших зборів і не завдала державі іншої шкоди. Окрім того, під час розгляду справи, суд обґрунтовано, проаналізувавши відповідні документи, та взяв до уваги те, що застосовуючи додаткове покарання у вигляді конфіскації валюти, ОСОБА_1 фактично залишиться без грошей, які отримані нею в установленому законом порядку і які є єдиним її доходом. Крім того, судом враховано той факт, що конфіскація зазначених коштів позбавить ОСОБА_1 і її членів сім`ї належного матеріального забезпечення та можливості скористатися коштами на лікування.

З таким висновком погоджується й суд апеляційної інстанції.

Висновок про звільнення особи від адміністративного стягнення у вигляді конфіскації безпосереднього предмета правопорушення можливий за сукупності умов, а саме: правопорушник здійснив правопорушення з необережності, без приховування предмета, порушив правила проходження (проїзду) через «зелений коридор»; порушник перемістив предмет (грошові кошти) для власного використання (оплати проживання, харчування, навчання), і цей предмет має законне походження, оскільки інше наявними у справі доказами не підтверджено, як і не надано доказів на підтвердження вказаних обставин і представником митниці, та загалом може бути законно переміщений через митний кордон України за умови письмового декларування; предмет правопорушення не підлягає обкладенню митними платежами чи іншими податками та зборами; порушення митних правил полягає лише в тому, що предмет не було письмово задекларовано порушником, і жодних інших негативних наслідків порушення не настало- державі не завдано майнової шкоди, збитків у вигляді не сплати митних платежів.

З наявних у матеріалах справи даних та досліджених під час апеляційного розгляду доказів вбачається, що кошти, які ввозила на територію України ОСОБА_1 , є її пенсією, що підтверджується відповідною довідкою. Таким чином, суд вірно врахував ту обставину, що ОСОБА_1 підтвердила легальне походження валюти.

Як зазначила ОСОБА_1 , сума валюти для неї є дуже значною, і конфіскація цих коштів поставить її сім`ю в скрутне матеріальне становище, адже, наразі потребує медичної допомоги чоловік її дочки, оскільки має серйозне захворювання серця, окрім того, оперативне втручання, яке йому рекомендовано лікарями, призведе до його тимчасової втрати працездатності та тривалого реабілітаційного періоду, що залишить його та членів сім`ї без доходів.

Шкода, яку ОСОБА_1 потенційно могла завдати державі, була незначною: вона не ухилялася від сплати мита та інших зборів і не завдала державі іншої шкоди, якби вона ввезла гроші не задекларувавши їх, органи влади лише не отримали б інформацію про те, що ці кошти опинилися на території України. Таким чином, метою конфіскації було не відшкодування майнової шкоди, завданої державі, оскільки вона не зазнала ніяких збитків, внаслідок невнесення заявником відомостей до митної декларації. Крім того, застосування конфіскації в даному випадку є не компенсаційною, а стримуючою та карною мірою.

З огляду на обставини, встановлені під час розгляду справи, враховуючи особу винної, природу походження та мету використання грошових коштів (пенсію), майновий стан правопорушника, зокрема те, що чоловік її доньки тяжко хворіє, проходить високовартісне лікування та наразі є висновок про необхідність оперативного втручання (трансплантація серця), враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що застосування конфіскації предметів порушення митних правил в даному випадку є не пропорційним, оскільки покладає на ОСОБА_1 «індивідуальний надмірний тягар», та буде порушенням положень ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції.

Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить до висновку, що судом першої інстанції правильно застосовано щодо ОСОБА_1 стягнення лише у виді штрафу без застосування додаткового стягнення у вигляді конфіскації.

За таких обставин, постанова Малиновського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2020 року є законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим відсутні підстави для її скасування, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову - без змін.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника Одеської митниці Держмитслужби залишити без задоволення.

Постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду Є.С. Сєвєрова