Спарва№ 308/3489/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2020 м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Бенца К.К., з участю представника особи відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративні матеріали інспектора взводу № 1 роти № 1 батальйону УПП в Закарпатській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 ,

За ст. 44-3 КУпАП, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно cкладеного протоколу про адміністративне правопорушення серії ГП 290692 від 04.04.2020 року вбачається, що 04.04.2020 о 06 год. 05 хв. ОСОБА_2 на КПП «Тиса» будучи особою, що поміщена на карантин та якій призначено зобов`язання щодо самоізоляції покинув місце самоізоляції, чим порушив вимоги пункту 4 постанови КМУ від 11.03.2020 № 211.

Дії ОСОБА_2 інспектором взводу № 1 роти № 1 батальйону УПП в Закарпатській області кваліфіковані за статтею 44-3 КУпАП.

В судове засідання ОСОБА_2 не зявився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Представник ОСОБА_2 Андрейчук О.М. заперечив наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, надавши суду письмові заперечення відповідно до яких зазначає, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 жодних зобовзяань/ згоди щодо самоізоляції на підписував та відповідно не був особою до якої застосовуються вимоги п.4 постанови КМУ від 11.03.2020 р. Також наголосив , що ОСОБА_3 в ніч з 29.03.2020 на 30.03.2020 р. перетинав державний кордон України на КПП «тиса», але доїхав лише до Угорської митниці, де його угорські митники повернули назад, не впустивши на територію Угорщини. При поверненні ОСОБА_3 карантинних листів не заповнював. Вважає, що адміністративні матеріали щодо ОСОБА_2 , складені з порушенням законодавства. Просить суд провадження у справі № 308/3489/20 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП - у зв`язку з відсутності в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення та не доведеної належними, допустимими та достовірними доказами самої події адміністративного правопорушення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд приходить до наступного висновку.

У відповідності до положення ст. 9 КУпАП - адміністративним правопорушенням визнається протиправна, вина (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За положеннями ч.2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого до держання законності.

Згідно норми 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП при розгляді справи суд зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності (ст.7 КУпАП).

Так, єдиною підставою адміністративної відповідальності є наявність складу адміністративного правопорушення, як в нормативному так і у фактичному аспекті.

Кваліфікація того чи іншого правопорушення здійснюється шляхом встановлення його складу. Склад правопорушення - це сукупність передбачених законом ознак, які характеризують дане діяння як адміністративне правопорушення і відрізняють його від інших правопорушень. Іншими словами, склад правопорушення - це встановлена правом сукупність ознак, при наявності яких анти-суспільне діяння вважається адміністративним правопорушенням.

Склад адміністративного правопорушення включає: об`єкт, об`єктивну сторону, суб`єкт, суб`єктивну сторону.

Диспозиція ст. 44-3 КУпАП передбачає відповідальність за дії, які полягають у порушенні правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Окремо слід зазначити, що норма ст.44-3 КУпАП, є бланкетною, а тому серед ознак суті такого адміністративного правопорушення обов`язково повинно бути посилання на конкретну норму нормативно-правового акту, яким встановлюється відповідні правила та якої не дотрималася особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, порушивши тим самим законодавчі приписи. Обов`язково повинно бути зазначено діяла особа як посадова особа чи як фізична, оскільки за даним критерієм визначається розмір адміністративного стягнення.

З урахуванням положень ч.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також з огляду на практику Європейського суду з прав людини у справах «Малофеєва проти Росії» , рішення від 30 травня 2013 року ( заява № 36673/04) у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист.

У відповідності до ч.2 ст.251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 КУпАП.

Суд наголошує, що не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначене узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,- суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Гурепка проти України» (п. 50-55 Рішення від 06.09.2005) суд не має сумніву, що в силу суворості санкції справа про адміністративне правопорушення за суттю є кримінальною, а адміністративне покарання фактично носить кримінальний характер з усіма гарантіями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, що дає підстави для застосування практики Європейського суду з прав людини з кримінальних справ у справах про адміністративні правопорушення залежно від суворості санкції статті Закону.

Європейський суд з прав людини притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Крім того, у справі «Paul and Audrey Edwards v. the United Kingdom» (№ 46477/99), суд зазначив, що компетентні органи завжди повинні докладати серйозних зусиль для з`ясування обставин справи і не повинні керуватись необдуманими або необґрунтованими висновками для розслідування, або в якості підстав для прийняття рішень.

У відповідності до роз`яснень, які містяться в ч. 2 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»,- визнання особи винуватою, може мати місце лише за умови доведеності її вини. Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

На підставі Постанови КабінетуМіністрів України від 11.03.2020року №211«Про запобігання поширенню натериторії України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»на території України з 12 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року встановлено карантин, який передбачає певні обмеження.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06квітня 2000 року визначено, що карантин - це адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб, а санітарно-протиепідемічні правила і норми - нормативно-правові акти (накази, інструкції, правила, положення тощо) центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, вимоги яких спрямовані на запобігання виникненню та поширенню інфекційних хвороб.

Згідно зі ст.29 вказаного Закону карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України. Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації.

У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності. До відміни карантину його територію можуть залишити особи, які пред`явили довідку, що дає право на виїзд за межі території карантину.

Організація та контроль за дотриманням встановленого на території карантину правового режиму, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів покладаються на місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Самоізоляція - перебування особи, стосовно якої є обґрунтовані підстави щодо ризику інфікування або поширення нею інфекційної хвороби, у визначеному нею місці (приміщенні) з метою дотримання протиепідемічних заходів на основі зобов`язання особи (ст. 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Так, згідно протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_2 ставиться у провину невиконання вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211від 11 березня 2020 року(у редакції зі змінами від 16 березня 2020 року), однак жодних положень щодо самоізоляції та її строку зазначена Постанова у редакції від 16 березня 2020 року (у редакції саме зі змінами від 16 березня 2020 року, яка вказана у протоколі щодо ОСОБА_2 ), - не містить.

Разом із тим, на час вчинення правопорушення діяла Постанова Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11 березня 2020 року (у редакції зі змінами № 215 від 16.03.2020, № 239 від 25.03.2020, № 241 від 29.03.2020, № 242 від 20.03.2020, № 255 від 02.04.2020).

Поряд із цим, відповідно до п.4 цієї Постанови (із зазначеними змінами), чинній на час вчинення адміністративного правопорушення, встановлено, що особами, які потребують самоізоляції, є:

-особи, які мали контакт з хворим на COVID-19, крім осіб, які перебували у засобах індивідуального захисту у зв`язку з виконанням службових обов`язків;

-особи, щодо яких є підозра на інфікування, або особи, які хворіють на COVID-19 та не потребують госпіталізації;

-особи, які досягли 60-річного віку, крім осіб, які здійснюють заходи, пов`язані з недопущенням поширення COVID-19, забезпечують діяльність об`єктів критичної інфраструктури.

При цьому, лікуючий лікар хворого або особи з підозрою на інфікування COVID-19 визначає строк самоізоляції на підставі галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я.

У разі призначення зобов`язання щодо самоізоляції: особа зазначає місце своєї самоізоляції та інформацію про засоби зв`язку (номер телефону), короткі відомості про стан здоров`я та хронічні захворювання на час самоізоляції (за згодою особи); повідомляється, що за надання неправдивих відомостей про місце своєї самоізоляції, інформації про засоби зв`язку, недотримання режиму самоізоляції особу буде притягнуто до адміністративної відповідальності, а у випадку порушення режиму самоізоляції, що призвело до тяжких наслідків, в тому числі смерті третіх осіб, до кримінальної відповідальності.

Особи, які потребують самоізоляції, зобов`язані постійно перебувати у визначеному ними місці самоізоляції, утримуватися від контакту з іншими особами, крім тих, з якими спільно проживають.

Поряд із цим, згідно п. 5 цієї ж Постанови, особи,які здійснюють перетин державного кордону (крім осіб, які є працівниками дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв офіційних міжнародних місій, організацій, акредитованих в Україні, та членів їх сімей; водіїв та членів екіпажу вантажних транспортних засобів, членів екіпажів повітряних і морських, річкових суден, членів поїзних і локомотивних бригад, якщо немає підстав вважати, що вони були в контакті із хворою на COVID-19 особою) підлягають обов`язковій госпіталізації дообсерваторів (ізоляторів), які визначаються обласними, Київською міською державними адміністраціями.

Враховуючи вищезазначене особи, які здійснюють перетин державного підлягають обов`язковій госпіталізації до обсерваторів (ізоляторів), а не самоізоляції, якій підлягають, відповідно, інші категорії осіб.

Даних про те, що ОСОБА_3 є особою, яка потребує самоізоляції, у розумінні вищезазначеної Постанови, чинної на момент вчинення правопорушення, а саме: що він мав контакт з хворим на COVID-19, чи щодо нього є підозра на інфікування, або він є особою, яка хворіє на COVID-19 та не потребує госпіталізації, чи є особою, яка досягла 60-річного віку, - матеріали справи не містять та такі суду не надано.

Даних які б свідчили про те, що ОСОБА_2 було встановлено режим самоізоляції саме за адресою його проживання матеріали справи не містять.

Як встановлено судом ОСОБА_3 в ніч з 29.03.2020 на 30.03.2020 р. перетинав державний кордон України на КПП «Тиса», але доїхав лише до Угорської митниці, де його угорські митники повернули назад, не впустивши на територію Угорщини. При повернення ОСОБА_3 карантинних листів не заповнював. Дане підтверджується відомостями державної прикордонної служби України від 26.05.2020 р. відповідно до яких ОСОБА_3 перетинав державний кордон 29.03.2020 р. о 23:21 в напрямку «Виїзд» і повернувся 30.03.2020 о 00:00 в напрямку « Вїзд» . Тобто протягом 39 хв. ОСОБА_3 , так і не перетнув кордон з Угорщиною .

Також, на доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП, працівниками поліції долучено рапорт інспектора взводу №1 роти №1 батальйону УПП в Закарпатській облатсі ДПП від 06.04.2020 року.

Виходячи із правової позиці Верховного суду у складі Касаційного адміністративного суду у справі № 524/85741/16-а від 20.05.2020 р. - рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень.

Також до матеріалів справи не долучено доказів підписання ОСОБА_2 інформованої згоди на проведення протиепідемічних та/або профілактичних заходів, як і даних які б підтверджували вручення останньому пам`ятки про самоізоляцію.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Згідно з приписами ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При цьому всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути належним чином перевірені та доводитися сукупністю належних і допустимих доказів.

Відповідно до ст.251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Так, в рішенні ЄСПЛ «Карелін проти Російської Федерації» (KARELIN v. RUSSIA), заява № 926/08, остаточне від 06.03.2017, суд дійшов висновку, що суддя не може самостійно відшукувати докази винуватості особи, адже це становитиме порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа буде позбавлена можливості захищатися від висунутого проти неї обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Згідно зі ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до п.1 ч.1ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Беручи до уваги те, що суду не надано жодного належного та допустимого доказу, на доведеність вини ОСОБА_2 , за таких обставин, суд позбавлений можливості перевірити наявність чи відсутність в його діях об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП та прийняти в справі законне і обґрунтоване рішення.

Враховуючи вищезазначене, аналізуючи зібрані у справі про адміністративне правопорушення докази у їх сукупності, а також те, що в силу принципу презумпції невинуватості всі сумніви у винуватості особи, що притягається до відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості, приходжу до висновку, що провадження по справі відносно ОСОБА_2 підлягає закриттю через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3КУпАП.

Керуючись ст. ст. 7, 9, 245, 252, 268, 280, 283-285, 287-289, 291, п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, ст. 62 Конституції України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ст. 44-3 КпАП України закрити за відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення передбаченого ст. 44-3 КУпАП.

Постанова у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Закарпатського Апеляційного суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца