Номер провадження: 33/813/1282/20
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді:

Судді - Князюк О.В.

За участю секретаря-Бикової К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2020 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП ОСОБА_1 ,-

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2020 року ОСОБА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян - 10 200 (десять тисяч двісті) гривен - з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Не погоджуючись з вказаною постановою суду ОСОБА_1 , 16 жовтня 2020 року подав апеляційну скаргу в якій просив суд постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2020 року скасувати та провадження у справі закрити.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що постанова суду першої інстанції ухвалена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що суд при ухваленні рішення не повно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, формально підійшов до вивчення обставин справи, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування судом всіх фактичних обставин справи та невірне застосовання норм процесуального та матеріального права.

Апелянт вважає, що при складанні протоколу про адміністративне правопорушення працівники поліції всуперечя закону не вели відеозапис, при відібранні пояснень у свідків, останнім було надано бланки та продиктовано необхідні покази. Також ОСОБА_1 звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що його не було відсторонено від керування транспортним засобам.

В протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що 21.08.2020 року водій ОСОБА_2 , керував автомобілем Chevrolet Aveo номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: порушення мови, координації рухів, від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306.

Апелянт зауважує, що його дії не можливо кваліфікувати за статтею 130 КУПАП та суд першої інстанції необґрунтовано застосував стягнення, як вид покарання за адміністративне правопорушення, посилаючись на те, що після набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощеного досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», прикінцевими та перехідними положеннями не встановлена можливість накладення адміністративного стягнення, у зв`язку із скасуванням адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.130 КУпАП, в редакції, що діяла до 01 липня 2020 року.

ОСОБА_1. звертає увагу апеляційного суду на той факт, що інформація, яка міститься у поясненнях, стосується лише факту відмови від проходження апелянтом огляду на стан сп`яніння, однак в даних поясненнях не містяться відомості чи керував транспортним засобом ОСОБА_1 .

Таким чином, вважає, що при розгляді справи суд першої інстанції відступив від принципів повноти та об`єктивного судового розгляду.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Перевірка доводів апеляційної скарги. Позиція апеляційного суду

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП у відношенні ОСОБА_1 та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Частиною 7 ст. 294 КпАП України передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції, законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу, впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з положеннями ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, але не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ст.ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Згідно ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

ОСОБА_2 в судове засідання 11.11.2020 року не з`явився, повідомлявся належним чином.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Канікаєв Юрій Олегович в судовому засіданні вину особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у скоєнні адміністративного правопорушення не визнав.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, представником ОСОБА_1. - адвокатом Канікаєвим Ю.О. заявлено клопотання про залучення прокурора як сторону обвинування до участі у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1. за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Суд відхилив дане клопотання з огляду на те, що чинним КУпАП не передбачено обов`язкової участі прокурора у розгляді судом проваджень про адміністративні правопорушення передбачені ст. 130 КУпАП.

Представником ОСОБА_1. - адвокатом Канікаєвим Ю.О. також було заявлено клопотання про допит свідків.

Суд ухвалив відхилити дане клопотання, оскільки обставини правопорушення й вина порушника підтверджуються зібраними по справі доказами, згідно ст. 251 КУпАП України, а саме протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями свідків та відеозаписом доданим до матеріалів справи.

Представником особи, що притягується до адміністративної відповіданості, в судовому засідання 11.11.2020 року заявлено відвід судді Князюку О.В., однак суд відхилив дане клопотання, оскільки, чинний КУпАП не передбачає застосування відводу (самовідводу) судді.

Розглянувши заяву про відвід, вислухавши думку заявника, суд приходить наступного висновку.

Кодекс України про адміністративні правопорушення не передбачає процесуальних норм, які регламентують порядок розгляду справ про адміністративні правопорушення і не містить спеціальних норм, що передбачають для учасників судового розгляду можливість заявити відвід судді і відповідно не передбачають порядку розгляду заяви про відвід, а також не передбачає видалення судді до нарадчої кімнати для вирішення клопотання.

Тобто, у Кодексі України про адміністративні правопорушення відсутня стаття, яка б передбачала відвід судді. Проте діючі Кримінальний процесуальний кодекс України, Цивільний процесуальний кодекс України, Кодекс адміністративного судочинства України мають відповідні статті про відвід судді, а тому, при розгляді даної заяви про відвід, слід застосувати аналогію права.

Так, відповідно до ст. 75 КПК України:

1. Слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні:

1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача;

2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник;

3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження;

4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості;

5) у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.

2. У складі суду, що здійснює судове провадження, не можуть бути особи, які є родичами між собою.

Відповідно до ч.1 ст. 76 КПК України, суддя, який брав участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, не має права брати участі у цьому ж провадженні в суді першої, апеляційної і касаційної інстанцій.

Відповідно до ст. 80 КПК України за наявності обставин, передбачених ст. ст. 75-79 КПК України, суддя зобов`язаний заявити самовідвід.

Частиною 5 ст. 80 КПК України визначено, що відвід повинен бути мотивованим.

Заявлений відвід зводиться до незгоди адвоката Канікаєва Ю.О. діючого в інтересах ОСОБА_1. з процесуальними рішеннями судді Одеського апеляційного суду - Князюка О.В., при здійсненні ним розгляду даної справи, у зв`язку з відхилення заявлених клопотань представником апелянта.

Між тим, даних які б свідчили про наявність обставин, які викликають сумнів у неупередженості та необ`єктивності судді, що виключають участь у розгляді вказаної справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1. адвокатом Канікаєвим Ю.О. зазначено не було, а доводи на які він посилається, не відповідають вимогам ст.75 КПК України, тоді як незгода учасників провадження з процесуальними рішеннями судді у справі не є такими даними.

Посилання адвоката Канікаєва Ю.О., щодо упередженості судді, є його власними міркуваннями та не ґрунтуються на фактичних даних.

Представник ОСОБА_1. заявив клопотання про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що після набрання законної сили Законом України №2617-VІІІ, Прикінцевими та перехідними положеннями не встановлена можливість накладання адміністративного стягнення, у зв`язку із скасуванням адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.130 КУпАП, в редакції, що діяла до 01.07.2020 р.

Суд відхиляє заявлене клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Канікаєва Ю.О. з огляду на наступне.

01 липня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» № 2617-VIII від 22.11.2018 року, яким Кримінальний кодекс України доповнено статтею 286-1 «Керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції».

Стаття 130 КУпАП викладена в новій редакції «Керування суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції».

Відповідно до п.6 ст.247 КпАП України провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у випадку скасування акта, який встановлює адміністративну відповідальність.

Під скасуванням акта про адміністративну відповідальність необхідно розуміти видання нормативного акта, яким повністю скасовується караність того діяння, за яке передбачалась адміністративна відповідальність, або встановлюється відповідальність більш м`яка, ніж адміністративна.

Між тим, Законом України від 22.11.2018 року № 2617 VIII, який набрав чинності із 01 липня 2020 року відповідальність за діяння, які підпадали під ознаки статті 130 КпАП України, була посилена. Ці діяння були криміналізовані і підпали під ознаки кримінального проступку, передбаченого ст.286-1 КУпАП

Наведене дає підстави стверджувати про відсутність скасування акта, який встановлює адміністративну відповідальність, оскільки така відповідальність була не скасована, а навпаки посилена (криміналізована).

Відповідно до положень ст.58 Конституції України та ч.2 ст.8 КпАП України Закон України від 22.11.2018 року № 2617 VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» як такий, що посилює відповідальність за діяння, які підпадали під ознаки ст.130 КпАП України не має зворотної сили, тобто не поширюється на адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 ст.130 КпАП України, які були вчинені до 01 липня 2020 року. Особи, які вчинили такі правопорушення до 01 липня 2020 року, згідно до ч.1 ст.8 КпАП України повинні нести відповідальність за законом, який діяв на час вчинення адміністративного правопорушення, тобто за ч.1 ст.130 КпАП України у відповідній редакції цього Закону, які діяли до 01 липня 2020 року.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень" № 720-IX від 17 червня 2020 року внесені нові зміни до Закону України від 22.11.2018 року № 2617-VIII, а саме виключені пункти/підпункти цього Закону, якими запроваджено нову редакцію ст.130 КпАП України та доповнено КК України статтею 286-1.

Відповідно до роз`яснення Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності щодо окремих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» № 720-IX від 17 червня 2020 року, частиною третьою статті 21 Закону України «Про комітети Верховної Ради України» передбачено, що комітети з питань, віднесених до предметів їх відання, мають право надавати роз`яснення щодо застосування положень законів України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Організація, повноваження та порядок діяльності комітетів Верховної Ради України визначаються Конституцією України, законами України «Про комітети Верховної Ради України», «Про статус народного депутата України», Регламентом Верховної Ради України, іншими законами України та постановами Верховної Ради України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про комітети Верховної Ради України» до завдань комітету віднесено здійснення за окремими напрямами законопроектної роботи, підготовки і попереднього розгляду питань, віднесених до повноважень Верховної Ради України, виконання контрольних функцій. Верховною Радою України 22 листопада 2018 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (далі - Закон № 2617-VIII), яким визначено поняття кримінального правопорушення, кримінального проступку та особливості початку досудового розслідування у формі дізнання.

Закон № 2617-VIII повинен був набрати чинності 1 січня 2020 року, а до цього часу Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня опублікування цього Закону мав внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність до Закону; привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади у відповідність до Закону. Крім того, окремим пунктом Генеральній прокуратурі України, Верховному Суду, Службі безпеки України, Державному бюро розслідувань рекомендовано привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом. 8 листопада 2019 року Комітетом проведено слухання на тему: «Готовність до впровадження інституту кримінальних проступків в практичну 2 діяльність органів досудового розслідування з 1 січня 2020 року», на яких було зазначено, що практично всі органи кримінальної юстиції, у компетенцію яких згідно з чинним кримінальним процесуальним законодавством входить здійснення досудового розслідування щодо діянь, які належать до категорії кримінальних проступків, не готові до здійснення цієї діяльності. 3 грудня 2019 року Верховною Радою прийнято Закон України «Про внесення зміни до розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (далі - Закон № 321-IX), яким відтерміновано набрання чинності Законом № 2617-VIII з 1 січня 2020 на 1 липня 2020 року. Під час прийняття Закону № 321-IX було визначено, що для уніфікації законодавства потрібно внести зміни до великого масиву законодавчих актів з метою узгодження термінології, запровадженої Законом № 2617-VIII, та термінології, яка застосовується в інших законодавчих актах. Для цього 17 червня 2020 року Верховною Радою прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (далі - Закон № 720-IX). У Розділі ІІ Закону № 720-IX зазначено, що «Цей Закон набирає чинності з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII». 1 липня 2020 року Закон № 2617-VIII набрав чинності, а Закон № 720-IX був підписаний Президентом України 2 липня 2020 року та 3 липня 2020 року опублікований в газеті «Голос України».

Частина п`ята статті 94 Конституції України передбачає, що Закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування. Таким чином, частина п`ята статті 94 Основного Закону не допускає набрання законом чинності раніше дня його опублікування. Головною метою цієї конституційної норми, як зазначено в рішенні Конституційного Суду від 6 жовтня 2010 року № 21-рп/2010, є недопущення набрання законом чинності до моменту його офіційного оприлюднення, чим забезпечується реалізація конституційних положень, відповідно до яких закони не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність осіб, ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення (стаття 58 Конституції України).

З огляду на зазначене, враховуючи положення частини п`ятої статті 94 Конституції України Комітет вважає, що Закон № 720-IX набрав чинності 3 липня 2020 року, а саме в день його опублікування. Крім того, у зв`язку з набранням чинності 1 липня 2020 року Законом № 2617-VIII, відповідальність за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, або за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку медичного освідування на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а так само за вживання водієм транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди за його участю алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), або після того, як транспортний засіб був зупинений на вимогу поліцейського, до проведення уповноваженою особою медичного освідування з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого медичного освідування, була закріплена у статті 286-1 «Керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» України, а статтю 130 КУпАП було змінено. Однак, Законом України № 720-IX внесено зміни до Закону № 2617-VIII, відповідно до яких із Закону № 2617-VIII вилучені положення, які змінювали статтю 130 КУпАП та включали до КК України статтю 286-1.

Таким чином Комітет вважає, що з 3 липня 2020 року стаття 130 КУпАП підлягає застосуванню в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 2617-VIII, а стаття 286-1 КК України виключена.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме протоколу про адміністративне правопорушення 21.08.2020 року водій ОСОБА_2 , керував автомобілем Chevrolet Aveo номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: порушення мови, координації рухів, від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306.

За даним фактом відносно ОСОБА_2 співробітниками полку Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції складено протокол серії ДПР 18 № 083689 від 21 серпня 2020 року про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КпАП України.

Відповідно до ч.5 та 6 ст.266 КУпАП, огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.

Направлення особи для огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно до п. п. 8, 12 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, передбачених Наказами Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 09.11.2015 року, у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я. Форма направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, наведена в додатку 1 до цієї Інструкції.

Аналіз вищевказаних нормативних актів свідчить про те, що оформлення працівниками поліції направлення на медичний огляд до відповідного закладу охорони здоров`я у випадку відмови водія від проведення огляду з метою виявлення стану сп`яніння є обов`язковим. Якщо після оформлення направлення, водій транспортного засобу відмовляється від проведення медичного огляду і в закладі охорони здоров`я, поліцейський в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду (пункт 8 Порядку №1103, пункт 6 розділу ІХ Інструкції з оформлення матеріалів №1395).

Однак, у матеріалах справи відсутнє направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, що свідчить про те, що поліцейський у встановленому законом порядку не направляв водія у заклад охорони здоров`я для проходження огляду на стан сп`яніння.

Судом встановлено, що в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні відомості про проходження або відмову від проходження медичного огляду із застосуванням приладу «Драгер» або в медичному закладі.

Відповідно до ст. 280 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд критично ставиться до наданих письмових пояснень свідка ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_4 , оскільки, як вбачається з відеозапису, наданого до суду, інформація яка міститься у поясненнях стосується лише факту відмови від проходження на стан сп`яніння та не надається відомостей щодо ознак стану сп`яніння самого ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 2 статті 251 КУпАП саме на співробітників поліції покладений обов`язок доказування факту вчинення особою адміністративного правопорушення.

Стаття 35 Закону України «Про Національну поліцію» містить вичерпний перелік підстав зупинення транспортного засобу. Проте в матеріалах справи відсутні данні про підстави зупинення транспортного засобу працівниками поліції.

Провина водія підтверджується лише протоколом про адміністративне правопорушення, який не може бути визнаний належним доказом по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою протокол не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у суду.

Суд повинен обґрунтувати свої висновки лише доказами, які є достатньо переконливими, чітко сформульованими, тобто такими, які не залишають місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доведення «поза розумним сумнівом».

Матеріали адміністративної справи не містять належних, допустимих і достатніх доказів того, що 21.08.2020 року водій ОСОБА_2 , керував автомобілем Chevrolet Aveo номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: порушення мови, координації рухів.

Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтуються на конституційному принципі: презумпції невинуватості (ст. 62 Конституції України).

Тягар доведення складу адміністративного правопорушення покладається на адміністративний орган, разом з тим, особа, яка притягається до відповідальності, звільняється від обов`язку доводити свою причетність до скоєння правопорушення.

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом» (п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року), доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень (п.110 рішення ЕСПЛ у справі «Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97).

ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що «…суд не може відшуковувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)» (справи «Малофєєв проти Росії», рішення від 30.05.2013 року та «Карелін проти Росії», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 року).

Матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів, які б поза розумним сумнівом вказували на винні дії ОСОБА_2 щодо керування ним транспортним засобом у стані сп`яніння, тому суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо винних дій ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, всупереч ст. 245 КУпАП, не сприяв своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи, не надав належної оцінки наявним у справі доказам.

Доводи апелянта у скарзі, що матеріали справи не містять доказів щодо його винних дій у вчиненні правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП, прийняті до уваги і є підставою для скасування постанови суду.

Провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема, за відсутності складу адміністративного правопорушення (ст. 247 ч.1 п.1 КУпАП).

Орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність та обґрунтованість винесеної постанови і приймає, у тому числі, рішення про скасування постанови та закриття провадження у справі (ст. 293 КУпАП).

Приймаючи до уваги, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи слід тлумачити на її користь, матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів, які б поза розумним сумнівом вказували на винні дії ОСОБА_2 щодо керування ним транспортним засобом у стані сп`яніння, тому суд дійшов висновку, що провадження в адміністративній справі підлягає закриттю з підстав п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

У відповідності до ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін; 2) скасувати постанову та закрити провадження у справі; 3) скасувати постанову та прийняти нову постанову; 4) змінити постанову.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2020 року якою ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 130 КУпАП та піддано його адміністративному стягненню у розмірі шестисот неоподаткованих мінумімув доходів, що складає 10 200,00 грн з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк один рік - скасувати.

Провадження у адміністративній справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 130 МК України - закрити на підставі п. 1 ч. 1 статті 274 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя О.В. Князюк