Номер провадження: 33/813/801/20
Головуючий у першій інстанції Войтов Г. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Судді Цюри Т.В.,

За участю секретаря судового засідання Лопотан В.І.,

розглянувши матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського районного суду м.Одеси від 25 травня 2020 року про закриття провадження по адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого служба відомчої воєнізованої охорони з/дороги, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП

В С Т А Н О В И В:

Постановою Київського районного суду м.Одеси від 25 травня 2020 року провадження по справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито з підстав, викладених у мотивувальній частині постанови.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення, 25.11.2019 року близько 17:30 години, ОСОБА_2 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно своєї колишньої співмешканки гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,, а саме виражав словесні образи, штовхав, кидав на землю, стискаючи при цьому рукою свою малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка плакала та кричала. У зв`язку з викладеним було складено протокол про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Не погоджуючись із вказаною постановою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, просить суд скасувати постанову Київського районного суду м.Одеси від 25 травня 2020 року щодо закриття провадження у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 та визнати, що в діях ОСОБА_2 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

В судове засідання апеляційного суду призначене на 12.10.2020 року з`явилися: ОСОБА_2 , його представник адвокат Карпов І.О. та представник апелянта ОСОБА_1 адвокат Пошали К.С.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов до таких висновків.

Частиною 7 ст. 294 КпАП України передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду скарги буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ст.ст.245, 252, 280, 283 КУпАП при розгляді справи про адміністративні правопорушення забезпечується всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи, підлягають для з`ясування питання про те, чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа в його вчинені, рішення приймається на підставі доказів долучених у суді і оцінених суддею за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженню всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Постанова судді щодо ОСОБА_2 відповідає ст.ст. 280, 283, 247 п.7 КУпАП і є законною й обґрунтованою.

Висновок суду про закриття справи у зв`язку з закінченням строку давності в повній мірі відповідає змісту ст. 247 п.7 КУпАП.

Із змісту вказаної норми прямо випливає, що розпочата судом справа підлягає закриттю, якщо на цей момент у ній закінчились строки, передбачені ст. 38 КУпАП.

При цьому, ця обставина є процесуальною перешкодою для будь - яких дій суду, в тому числі досліджувати докази.

Доводи апелянта про те, що провадження у справі може бути закрито на підставі п.7 ст.247 КУпАП у зв`язку із закінченням передбачених законом строків накладення стягнення, лише при зазначенні вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, слід відхилити, як необґрунтовані, оскільки вони не узгоджуються з вимогою ст. 247 п.7 КУпАП.

Розглядаючи питання щодо строку давності в адміністративному провадженні в контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі: Конвенція) «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи судом …, який … становить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення…».

Загалом гарантії статті 6 пункту 1 Конвенції застосовуються до апеляційного оскарження, коли ця інстанція є завершальною стадією відповідного провадження і його результат може бути вирішальним для притягнутих до відповідальності осіб.

Правове регулювання прав та свобод людини за національним законом полягає у створенні необхідних умов, якими слід забезпечити невідворотність адміністративної відповідальності.

В той же час має бути забезпечений справедливий баланс між загальним (публічним) інтересом невідворотності адміністративної відповідальності та дотриманням прав і свобод людини щодо строку давності про притягнення її до відповідальності.

Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, в тому числі у справах "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" та ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» визначив строк давності як передбачене законом право порушника уникнути від переслідування або притягнення до суду за закінченням певного строку після скоєння правопорушення. Строки давності, які характерні для національних правових систем держав-учасниць, відповідають кільком цілям, в числі яких забезпечення правової визначеності та остаточності, попередження порушень прав обвинувачених, які могли б бути зменшені, якби судам доводилося розглядати їхні справи на основі доказів, що могли бути неповними за спливом часу (ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», рішення від 20 вересня 2011 року, п. 570 та "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", рішення від 22 жовтня 1996 року, п.51).

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Стаття 6 пункту 2 Конвенції забезпечує «право вважатися невинуватим доти, доки вину не буде доведено в законному порядку».

Мета та наміри Конвенції як інструменту захисту людини вимагає, щоб її положення тлумачилися та застосовувалися таким чином, щоб її гарантії були практичними та ефективними ( див. справа «Soering проти Сполученого Королівства», рішення від 7 липня 1989 року, п. 87).

Строк давності надає право правопорушнику уникнути переслідування за закінченням певного строку після скоєння правопорушення.

Частиною першої ст. 9 КУпАП передбачено, що особа підлягає адміністративній відповідальності лише за те правопорушення, відносно якого встановлена вина.

Відсутність вини в скоєнні адміністративного правопорушення за зазначеною нормою закону виключає провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Проаналізувавши норми національного закону та, враховуючи конвенційні положення стосовно строків давності, суд апеляційної інстанції, використовуючи право, надане судам загальної юрисдикції тлумачити зазначені норми для цілей подолання суперечної правозастосовної практики, яка послабляє гарантії державного захисту прав, свобод і законних інтересів громадян від свавільного адміністративного примусу, дійшов до наступного висновку.

Строк давності не тільки забезпечує правову визначеність та остаточність судового рішення, попередження порушень прав осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності, але й надає законне право порушнику уникнути переслідування або притягнення до суду за закінченням певного строку після скоєння правопорушення, в даному випадку - притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка підозрюється в здійсненні адміністративного правопорушення, за закінченням строку давності, що передбачений національним законом - частиною 3 статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Наявність строку давності забезпечує правову визначеність та остаточність, попередження порушення прав, які могли б бути зменшені, якби судам доводилося розглядати їхні справи на основі доказів, що могли бути неповними за спливом часу.

Посилання апелянта на інші статті КУпАП, які вимагають дослідження судом всіх обставин та доказів у справі, не мають переважаючої юридичної сили над ст. 247 п.7 КУпАП.

З врахуванням наведених норм та встановлених обставин справи під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 апеляційним судом не встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З врахуванням викладеного, за наслідками апеляційного перегляду справи за доводами апеляційної скарги, апеляційним судом не встановлено підстав для скасування постанови Київського районного суду м.Одеси від 25 травня 2020 року.

На підставі викладеного та керуючись статтями 23, 30, 33, 36, 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського районного суду м.Одеси від 25 травня 2020 року про закриття провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого служба відомчої воєнізованої охорони з/дороги, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду: Т.В. Цюра