Провадження № 33/4808/573/20
Категорія ст.122-4 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Деркач Н. І.
Суддя-доповідач Васильєв
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П.,

за участю захисника адвоката Жирун Р.М., який діє в інтересах ОСОБА_1

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2020 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер суду не відомий, жительки АДРЕСА_1 ,

визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП України та накладено стягнення у виді штрафу у дохід держави в розмірі 15 (п`ятнадцяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 255 (двісті п`ятдесят п`ять) гривень., а також стягнуто судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп.,-

в с т а н о в и в :

Судом першої інстанції встановлено, що 17 серпня 2020 року о 00.10 годин ОСОБА_1 в м. Івано-Франківську по вул. Шухевичів, 21, керуючи транспортним засобом марки «Toyota RAV4» н.з. НОМЕР_1 , будучи причетною до ДТП з автомобілем марки «Scoda Rapid» н.з. на синьому фоні НОМЕР_2 покинула місце події, чим порушила п.2.10 ПДР України, тим самим вчинила правопорушення, передбачене ст.122-4 КУпАП.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , за межами строку на апеляційне оскарження постанови суду, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду та закрити провадження по справі.

Стверджує, що 20.10.2020 року та 21.10.2020 року вона подавала клопотання про перенесення розгляду справи на інший день, однак суд першої інстанції безпідставно розглянув справу за її відсутності внаслідок чого порушив її право на захист

Вважає, що суд першої інстанції, допускаючи поверхове ставлення до розгляду справи, прийшов до передчасного висновку про наявність в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП.

Крім того, звертає увагу на те, що в провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області було декілька справ за обвинуваченням її у вчиненні адміністративних правопорушень. Однак, суд першої інстанції в порушення вимог ч.2 ст.36 КУпАП не розглянув її клопотання про об`єднання проваджень в одне провадження для спільного розгляду.

Просить скасувати постанову суду та закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

До початку розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 подала клопотання, в якому просила слухання справи призначене на 21.12.2020 року проводити за її відсутності, доводи апеляційної скарги підтримує в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції захисник адвокат Жирун Р.М. просив розглянути апеляційну скаргу за відсутності ОСОБА_1 , оскільки остання повністю довіряє йому захист своїх інтересів в суді і не бажає приймати участь у судовому засіданні апеляційної інстанції.

Адвокат Жирун Р.М. повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив постанову суду скасувати, а провадження по справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши та дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційний суд неодноразово у своїх рішеннях звертав увагу на те, що судова практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа "Гурепка проти України")

Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення.

Зокрема, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право на участь у судовому засіданні, право на захист своїх інтересів за допомогою професійного захисника, право на надання доказів та пояснень щодо висунутого обвинувачення, оскарження судових рішень.

Так, в судовому засіданні апеляційної інстанції захисник адвокат Жирун Р.М. повністю підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження, оскільки вважає, що суд першої інстанції були допущені істотні процесуальні порушення. При цьому, захисник вказував на те, що він не оскаржує правильність встановлених судом першої інстанції обставин, а вважає судове рішення незаконним саме у зв`язку із наявністю процесуальних порушень.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до доводів, які наведені в ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, остання також оспорює правильність встановлених судом фактичних обставин вчиненого правопорушення та вважає, що висновок суду про наявність в її діях складу адміністративного правопорушення є передчасним.

В своїй апеляційній скарзі, яку повністю підтримав її захисник адвокат Жирун Р.М. , особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу без її участі , чим порушив її право на захист та в порушення вимог ч.2 ст.36 КУпАП не об`єднав справи стосовно неї в одно провадження.

Перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу на те, що право на участь в судовому засіданні суду першої інстанції особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, встановлено ст.268 КУпАП, відповідно до якої, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

За відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи наведене, перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про безпідставний розгляд справи судом першої інстанції без її участі, апеляційний суд виходить із сукупності обставин, які свідчать про наявність у особи, яка притягається до адміністративної відповідальності об`єктивної реальної можливості бути присутнім у суді під час розгляду справи та організувати ефективний захист своїх інтересів, які свідчать про прийняття судом першої інстанції необхідних заходів щодо повідомлення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності про розгляд справи та враховує характер процесуальної поведінки вищевказаної особи протягом розгляду справи у суді.

Апеляційний суд вважає, що саме такий підхід зможе забезпечити рівновагу між інтересами особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 , яка в судове засідання суду не з`явилася хоча в належний спосіб була повідомлена судом про час та місце розгляду справи. Суд звернув увагу на те, що ОСОБА_1 було відомо про те, що на розгляді в Івано-Франківському міському суді Івано-Франківської області перебуває справа про притягнення його до відповідальності за правопорушення, передбачене ст.122-4 КУпАП, про що свідчить її особистий підпис у повідомленні про розгляд справи 12.10.2020 року. Станом на час розгляду справи заяв та клопотань про відкладення не надходило. За таких обставин, керуючись ст.268 КУпАП, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи відносно ОСОБА_1 призначався неодноразово, а саме: 16.09.2020 року, 01.10.2020 року, 21.10.2020 року.

16.09.2020 року розгляд справи не відбувся у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 15.09.2020 року на електронну адресу суду було подано клопотання ОСОБА_1 про перенесення розгляду справи у зв`язку із її навчанням у Львівському національному медичному університеті.

Повторно розгляд справи було призначено на 01.10.2020 року. Однак, 30.09.2020 року на електронну адресу суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням її на лікуванні.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що даних про перебування ОСОБА_1 на лікарняному апелянт суду не подала до теперішнього часу, хоча в своєму клопотанні запевняла, що зможе надати відповідні документи в наступному судовому засіданні і просила дати їй можливість ознайомитись з матеріалами справи.

Судом було задоволено відповідне клопотання і розгляд справи було перенесено на 21.10.2020 року.

Однак, в наступне судове засідання ОСОБА_1 не з`явилась і в матеріалах справи відсутні дані, що на час розгляду справи суд, який розглядав справу по суті отримав від неї належним чином оформлене клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи сукупність вищевказаних обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про можливість розгляду справи за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та у відповідності до вимог ст..268 КУпАП розглянув справу за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в своєму рішенні по справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав на те, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що його безпосередньо стосуються, утримуватися від використання методів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності повинна добросовісно використовувати надані їй процесуальні права, не зловживати ними та зобов`язана демонструвати готовність брати участь у судовому розгляді і утримуватися від використання методів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби, передбачені законом для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу без її участі, порушив її право на захист та не надав їй можливості належним чином організувати захист своїх інтересів, не відповідають дійсності.

Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що встановлення діючим законом скороченого строку щодо можливості накладення адміністративного стягнення провокує осіб, які притягаються до адміністративної відповідальності на зловживання своїм правом на відкладення розгляду справи та навмисне затягування розгляду справ з метою уникнення адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення.

В той же час, наявність вищевказаної норми закону свідчить про те, що законодавець вважає що вказаний строк достатній для того, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності змогла належним чином реалізувати своє право на участь у судовому засіданні та організувати ефективний захист своїх інтересів у суді.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини під зловживанням правом, як матеріальним, так і процесуальним, необхідно розуміти таке його використання, яке спрямоване на боротьбу із закладеним у ньому ж позитивним регулятивним потенціалом, в тому числі, що суперечить принципу правової визначеності.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані обставини та процесуальна поведінка особи, яка притягалась до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 протягом розгляду справи в суді першої інстанції дозволили суду прийти до обґрунтованого висновку про можливість розгляду справи без її участі.

За своїм значенням принцип диспозитивності не є абсолютним, тому він не може служити виправданням безпідставного здійснення процесуальних прав, не пов`язаних з метою реального захисту своїх інтересів у встановленому законом порядку.

Дії, спрямовані на зловживання процесуальними правами, хоч і виглядають як дії, спрямовані на повне та всебічне дослідження обставин справи або захист порушеного права, однак по суті спрямовані на деструктивність судового розгляду.

Апеляційний суд вважає, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності може заявляти клопотання перед судом про відкладення розгляду справи, якщо існують поважні причини, які не дозволяють їй приймати участь у судовому засіданні. Однак, наявність вказаних причин повинна бути належним чином підтверджена особою, яка заявляє відповідне клопотання про відкладення розгляду справи.

Разом з тим, зловживання правом на відкладення розгляду справи з метою навмисного затягування розгляду справи, свідчить про намагання уникнути прийняття судом несприятливого для себе рішення і суперечить загальним принципам справедливого та об`єктивного судового розгляду.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що розгляд справи судом першої інстанції за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності не порушував права ОСОБА_1 на організацію ефективного захисту її інтересів і не може бути правовою підставою для скасування судового рішення .

Апеляційний суд вважає, що постанова суду відповідає вимогам ст.283 КУпАП, і містить опис обставин, встановлених при розгляді справи, зазначення нормативного акту, який передбачає відповідність за дане правопорушення та прийняте по справі рішення.

Згідно ст.245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Суд першої інстанції, проаналізувавши сукупність досліджених доказів, прийшов до обґрунтованого висновку, про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КпАП України.

Суд першої інстанції вказав на те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні вказаного правопорушення доведена протоколом про адміністративне правопорушення від 17.08.2020 року серії ДПР18 №404044, план-схемою ДТП, письмовими поясненнями ОСОБА_2 , відеоматеріалами, яку були долучені до матеріалів справи та досліджені судом.

На підставі сукупності досліджених доказів, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 порушила вимоги п.п.2.10 а) ПДР України, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст.122-4 КупАП.

Зі змісту доводів ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вбачається, що вона вважає, що суд першої інстанції, допускаючи поверхове ставлення до розгляду справи, прийшов до передчасного висновку про наявність в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи є неспроможними, оскільки сукупність досліджених судом доказів поза розумним сумнівом доводить, що ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом, вчинила дорожньо-транспортну пригоду в результаті якої було пошкоджено інший транспортний засіб та залишила місце події.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №404044 від 17.08.2020 року слідує, що 17 серпня 2020 року о 00.10 годин ОСОБА_1 в м. Івано-Франківську по вул. Шухевичів, 21, керуючи транспортним засобом марки «Toyota RAV4» н.з. НОМЕР_1 , будучи причетною до ДТП з автомобілем марки «Scoda Rapid» н.з. на синьому фоні НОМЕР_2 покинула місце події, чим порушила п.2.10 ПДР України, тим самим вчинила правопорушення, передбачене ст.122-4 КУпАП.

Вказаний протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою на те особою інспектором взводу №2 роти №2 БУПП в Івано-Франківській області лейтенантом поліції Березовським О.Є., з заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст.256 КУпАП та підписаний уповноваженою особою

ОСОБА_1 було роз`яснені її права та обов`язки відповідно до ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП та повідомлено про розгляд справи в суді м. івано-Франківська.

При цьому, в графі пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 відмовилася надавати пояснення

Працівниками поліції у ОСОБА_1 не було вилучено посвідчення водія та тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом не видавався.

У вказаному протоколі також містяться дані про те, що ОСОБА_1 не отримала копію протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки обидва екземпляри протоколу про адміністративне правопорушення (оригінал та копія) знаходяться в матеріалах справи.

Апеляційний суд вважає, що вручення копії протоколу про адміністративне правопорушення є важливою гарантією того, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ознайомлена зі змістом обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення та має можливість організувати ефективний захист своїх інтересів.

Зокрема, зі змісту рішення Європейського суду по справі «Ґалстян проти Вірменії» вбачається, що протокол про адміністративне правопорушення, який містить обвинувачення та є головним доказом по справі, повинен мати відомості про точний час, коли цей документ був пред`явлений особі, яка притягається до відповідальності та чи мала вона достатній час на ознайомлення з ним.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у відповідності до вимог ч. 2 ст. 254 КУпАП обов`язок вручити протокол про адміністративне правопорушення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності покладається на відповідний орган, який складав протокол.

Так, обов`язок повідомити обвинуваченого повністю покладається на сторону обвинувачення, і він не може бути дотриманий у пасивний спосіб, створюючи інформацію і не повідомляючи про це сторону захисту (Матоцці проти Італії, Чічліан і Єкіндюєн проти Франції)

Апеляційний суд звертає увагу на те, що оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення та вручення протоколу про адміністративне правопорушення належить до компетенції та обов`язку уповноваженої посадової особи, яка склала протокол та яка висуває обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 256 КУпАП в протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: суть адміністративного правопорушення; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

У разі неможливості вручення копії постанови про притягнення до адміністративної відповідальності безпосередньо особі, яка притягається до адміністративної відповідальності з поважних причин, відповідна посадова особи або компетентний орган повинні рекомендованим поштовим відправленням із повідомленням про вручення та з описом вкладення направляються особі, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення за фактичним місцем її проживання.

Факт навмисної відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності від отримання копії протоколу про адміністративне правопорушення повинен бути доведений органом( посадовою особою), який складав протокол.

Зокрема, якщо недотримання обов`язку повідомити у встановленому законом порядку про обвинувачення, трапилось з вини обвинуваченого, то він не може стверджувати про порушення прав сторони захисту (Ердоган проти Туреччини, Камбел і Фелл проти Сполученого Королівства)

Приймаючи до уваги недосконалість існуючого КУпАП, який було введено в дію Постановою Верховної Ради Української РСР №8074-10 від 07.12.1984 року та виходячи з загальних принципів здійснення судочинства, з метою забезпечення справедливої процедури і юридичної визначеності, апеляційний суд вважає, що при виконанні вимог щодо обов`язку вручити копію постанови про адміністративне правопорушення необхідно забезпечити особі, яка притягається до адміністративної відповідальності реальну можливість ознайомитися зі змістом висунутого обвинувачення з метою організації ефективного захисту своїх інтересів.

На відеозаписах з нагрудних камер працівників поліції чітко зафіксовано факт складання протоколу про адміністративне правопорушення ДПР18 №24040044 від 17.08.2020 року відносно ОСОБА_1 , про її ознайомлення із змістом даного протоколу, а також те, що остання відмовилась отримати копію протоколу під підпис.

Зі змісту вищевказаних відеозаписів, які долучені до матеріалів справи вбачається, що працівником поліції, який склав протокол про адміністративне правопорушення, приймались заходи щодо ознайомлення ОСОБА_1 зі змістом обвинувачення та вручення їй копії протоколу про адміністративне правопорушення.

Зокрема., працівником поліції, ОСОБА_1 , як особі, яка притягається до адміністративної відповідальності було зачитано зміст протоколу та роз`яснено суть обвинувачення та процесуальні права, було запропоновано надати письмові пояснення та під підпис отримати копію протоколу про адміністративне правопорушення.

Таким чином, на відеозаписах з нагрудних камер працівників поліції зафіксовано присутність ОСОБА_1 при складанні вказаного протоколу, її ознайомленні із його змістом, ОСОБА_1 були роз`яснені її права та обов`язки, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП, повідомлено про те, що розгляд справи відбудеться у суді м. Івано-Франківська.

Разом з тим, процесуальна поведінка ОСОБА_1 під час складання протоколу про адміністративне правопорушення свідчила про намагання ускладнити працівникам поліції виконання їх обов`язків щодо оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення та була спрямована на намагання уникнути адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення.

Зокрема, ОСОБА_1 не хотіла виходити із транспортного засобу та хотіла перепаркувати автомобіль, постійно намагалась покинути місце складання протоколу про адміністративне правопорушення, відмовлялась пред`являти документи на керування транспортним засобом, вимагала віддати їй ключи от транспортного засобу, висловлювала незадоволення діями поліцейських та робила їм зауваження.

Апеляційний суд також приймає до уваги, що розгляд справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.122-4 КУпАП неодноразово відкладався за клопотанням особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, яка була обізнана про перебування відповідної справи на розгляді у суді першої інстанції та мала можливість ознайомитись з матеріалами справи.

Сукупність вищевказаних обставин свідчить про те, що ОСОБА_1 , як особі, яка притягається до адміністративної відповідальності за ст.122-4 КУпАП була забезпечена реальна можливість ознайомитися зі змістом висунутого обвинувачення з метою організації ефективного захисту своїх інтересів.

При вирішанні питання про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушенні, апеляційний суд вважає, що обставини за яких було зупинено транспортний засіб «Toyota RAV4» д.н.з. НОМЕР_1 , свідчать про те, що саме ОСОБА_1 керувала транспортним засобом.

Апеляційний суд приймає до уваги, що під час зупинки транспортного засобу «Toyota RAV4» д.н.з. НОМЕР_1 , нарядом патрульних поліцейських на місці дорожньо-транспортної пригоди за кермом транспортного засобу марки «Toyota RAV4» д.н.з. НОМЕР_1 , перебувала саме ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції.

З вищевказаних відеозаписів вбачається, що ОСОБА_1 не заперечувала факт керування нею транспортним засобом марки «Toyota RAV4» д.н.з. НОМЕР_1 , надала документи, які підтверджували правомірність керування транспортним засобом.

Відеозапис з відеорєєстратора патрульної поліцейської машини свідчить, що водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Toyota RAV4» д.н.з. НОМЕР_1 , тривалий час не зупинялася на законну вимогу поліцейських, які переслідували транспортний засіб під її керуванням, двічі наздоганяли його та змушували зупинитись, вживали заходів щодо блокування автомобіля керуванням, особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до вищевказаного запису видно безпосередньо момент зіткнення транспортних засобів, який відбувся під час, коли ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Toyota RAV4» д.н.з. НОМЕР_1 , намагалась об`їхати автомобіль патрульної поліції, який стояв на дорозі, перекрив їй рух вперед. Вказані відеозаписи дозволяють чітко встановити, що саме ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Toyota RAV4» д.н.з. НОМЕР_1 , після зіткнення з автомобілем патрульної служби, не зупинилась, а продовжила рух та залишила місце події.

Відеозаписами з відеореєстраторів працівників поліції зафіксовано наявність пошкоджень на транспортних засобах, що додатково підтверджує фак дорожньо-транспортної пригоди.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав вищевказані відеозаписи належним та допустимим доказом, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку та дозволяють повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення.

Таким чином, відеозаписи з нагрудних камер працівників поліції надають можливість повно та об`єктивно дослідити обставини вчиненого правопорушення, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку осіб, які приймали участь у складанні протоколу про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд приймає до уваги, що як під час складання протоколу про адміністративне правопорушення так і в суді першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_1 не надала змістовних пояснень стосовно обставин вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП, хоча існуюча ситуація вимагала від неї таких пояснень.

Право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проте заборона притягнення до відповідальності особи на підставі її відмови давати пояснення не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень.

Зокрема, відповідно до практики розгляду справ Європейським судом з прав людини право на мовчання та право не давати свідчення проти себе не є абсолютними правами «не можна сказати, що рішення обвинуваченого мовчати впродовж усього кримінального провадження обов`язково не повинно мати наслідків, коли суд, що розглядає справу, намагатиметься оцінити докази проти нього. Питання, чи порушують статтю 6 негативні висновки, зроблені з мовчання обвинуваченого, має вирішуватися у світлі всіх обставин справи»

Право особи не давати пояснення не повинно перешкоджати «тому, щоб мовчання обвинуваченого в ситуаціях, які чітко вимагають його пояснення, бралося до уваги при оцінюванні переконливості доказів наведених обвинуваченням (справа «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства»):

Апеляційний суд вважає, що гарантії щодо реалізації права не свідчити проти себе не позбавляють суд можливості враховувати відмову особи, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення від дачі показань, за умови доведеності її вини поза розумним сумнівом на підставі сукупності доказів, досліджених судом.

Відповідно до даних протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 404044 від 17.08.2020 року та схеми дорожньо-транспортної пригоди вбачається, що зіткнення транспортних засобів відбулося в місті Івано-Франківську по вулиці Шухевичів, 21.

До матеріалів справи долучені письмові пояснення свідка ОСОБА_2 (а.с.4) у відповідності до яких 17.08.2020 року близько 00 год. 02 хв. патрулюючи в складі екіпажу Ясень-101 за порушення ПДР було зупинено транспортний засіб «Toyota RAV4» н.з. НОМЕР_1 . Під час розгляду адміністративної справи відносно ОСОБА_1 почала подальший рух автомобілем, в подальшому вказаний автомобіль було зупинено повторно, водія було повідомлено про наявність у неї ознак сп`яніння та запропоновано пройти огляд на визначення стану сп`яніння. ОСОБА_1 поводилась агресивно, після чого повторно розпочала рух автомобілем, внаслідок чого були застосовані заходи по блокуванню транспортного засобу. Вимог про зупинку транспортного засобу водій не виконувала, допустила зіткнення з службовим автомобілем працівників поліції та продовжувала рух, покинувши місце ДТП, чим порушила п.2.10 ПДР України, тим самим вчинила правопорушення, передбачене ст.122-4 КУпАП.

Разом з тим вищевказаний свідок не допитувався у судовому засіданні суду першої інстанції у зв`язку з чим, відповідно до принципу безпосередності дослідження доказів, суд першої інстанції безпідставно послався на письмові показання вищевказаного свідка. Разом з тим, показання вказаного свідка не мають вирішального характеру при вирішанні питання щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення.

Також до справи долучено рапорт інспектора взводу 2 роти 2 БУПП в Івано-Франківській області лейтенанта поліції Н.Нижник (а.с.5) відповідно до яких вони є аналогічні поясненням поліцейського Самборського Д.Р. (а.с.4) щодо обставин вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.

Апеляційний суд приймає до уваги, що вказаний рапорт за своїм правовим змістом є документом, яким поліцейський інформує керівництво про законність та обґрунтованість дій поліцейських під час встановлення обставин дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до п.п.2.10 а) ПДР України, у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди.

Таким чином, на підставі досліджених доказів в їх сукупності, суд проходить до висновку, що ОСОБА_1 порушила вимоги п.п.2.10 а) ПДР України, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст.122-4 КУпАП.

Статтею 122-4 КУпАП, передбачено адміністративну відповідальність за залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апелянта стосовного незаконності накладення адміністративного стягнення, оскільки стягнення було накладено в межах провадження, яке знаходилось на розгляду у суді відносно ОСОБА_1 за ст.122-4 КУпАП та в межах санкції даної статті.

Обране судом адміністративне стягнення відповідає вимогам ст.23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.

При накладенні стягнення було враховано судом першої інстанції характер вчинених правопорушень, особу правопорушника.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що зі змісту доводів апеляційної скарги та доводів захисника адвоката Жирун Р.М. вбачається, що в провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області стосовно ОСОБА_1 знаходилось декілька справ про притягнення її до адміністративної відповідальності, які у відповідності до вимог ст.36 КУпАП повинні були бути об`єднані в одне провадження та розглянуті спільно.

Апеляційний суд вважає вищевказані доводи безпідставними, оскільки вони не засновані на законі.

Так, відповідно до вимог ст.36 КУпАП при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо.

Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

Таким чином, вказана норма закону регламентує загальний принцип накладання стягнення на особу, яка визнана винною у вчиненні правопорушення та встановлює, що адміністративне стягнення за кожне правопорушення накладається окремо.

Зі змісту ч.2 ст.36 КУпАП вбачається, що вона не регламентує порядок об`єднання справ про звинувачення однієї особи у вчиненні декількох різних правопорушень, а вказує на принцип накладення стягнення у тому випадку коли справи стосовно однієї особи одночасно розглядаються одним складом суду в одному провадженні.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що діючий Кодексу України про адміністративні правопорушення не передбачає порядок об`єднання справ про адміністративні правопорушення в одне провадження. Разом з тим, апеляційний суд вважає, що таке об`єднання можливо у тому разі коли суд першої інстанції прийде до висновку, що воно відповідає цілям правосуддя та забезпечує своєчасний, всебічний, повний і об`єктивний розгляд справи про звинувачення особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог Конвенції про захист прав і свобод людини розгляд справи повинен відбутися в розумний строк, тривалість якого залежить від складності справи, кількості епізодів правопорушення, загальної сукупності доказів, які необхідно дослідити, процесуальної поведінки учасників судового розгляду та особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та інших обставин.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушення не пізніш як через три місяці з дня його виявлення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано розглянув справу про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП України в окремому провадження і не ухвалював рішення про об`єднання цього провадження з іншими, оскільки саме такий порядок розгляду справи забезпечував своєчасний, всебічний, повний і об`єктивний розгляд справи.

З огляду на наведене, підстав для скасування постанови суду не вбачається.

Керуючись ст.294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_1 за ст. 122-4 КУпАП залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення.

Суддя Івано-Франківського

апеляційного суду О.П. Васильєв