Справа № 606/1735/20
П о с т а н о в а

і м е н е м У к р а ї н и

16 жовтня 2020 року м. Теребовля

Суддя Теребовлянського районного суду Тернопільської області Марціцка І.Б, розглянувши матеріали, які надійшли від Теребовлянського ВП ГНУП в Тернопільській області відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , водія рейсового маршруту, за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР18 №176355, 18.08.2020 року о 12.28 год у с. Дарахів Теребовлянського району водій рейсового маршруту ОСОБА_1 керував т.з. Mercedes-Benz н.з. НОМЕР_1 здійснював перевезення пасажирів в кількості більше, ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою ТЗ, визначена в реєстраційних документах на цей ТЗ, чим порушив підпункт 2 пункту 11 постанови КМУ №641 від 22 липня 2020 року, порушив правила карантину, таким чином вчинив правопорушення передбачене ст.44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В судовому засіданні ОСОБА_2 вину у вчиненні правопорушення не визнав та вказав, що відомості вказані у протоколі не відповідають дійсності, окрім цього пояснив, що вільні сидячі місця були у автобусі, а також вказав що суб`єктом господарювання він не є, послуг перевезення пасажирів не надає, жодним автобусом не володіє, а автобусом Mercedes-Benz н.з. НОМЕР_1 керував він під час виконання своїх трудових обов`язків водія, здійснюючи рейс за регулярним маршрутом. Згідно п. 147 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою КМ України від 18.02.1997 р. N176 і в них не входить контроль кількості пасажирів, відповідно, цей контроль мали би організувати перевізник, як суб`єкт, який організував та надає послуги перевезення пасажирів, або держава, як суб`єкт, який встановлює правопорядок. Зважаючи на вищевикладене, просить справу закрити за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення. Зрештою, чинне законодавство не передбачає жодного ефективного правового інструментарію для можливості забезпечення водієм дотримання тієї заборони, що передбачена підпункт 2 пункту 11 постанови КМУ №641 від 22 липня 2020 року, адже хоч він і повідомив пасажирів про існуючі обмеження та просив їх дотримуватись таких, але вони на це уваги не звернули, а він не вправі ні силовими методами перешкодити особі зайти в салон автобусу, ні припинити виконання рейсу (норма п. 148 Правил перевезень пасажирів містять виключний перелік випадків, коли водій вправі не допустити пасажира до поїздки, а п.149 - прямо забороняють йому змінювати маршрут та графік руху, відмовляти пасажирам в обслуговуванні та обирати пасажирів). Разом з тим, не існує і норми права, яка б встановлювала якісь обов`язки для пасажира в аспекті норми підп. 2 пункту 11 постанови КМУ №641 від 22 липня 2020 року, тобто заходячи в салон автобуса пасажир жодної норми права не порушує і правової підстави обмежувати його в цьому у нього не має. Іншими словами, створивши правило поведінки, держава не створила можливості дотримуватися цього правила. Відсутність у чинному правопорядку норм, які надають учаснику правовідносин можливість дотримуватися тих чи інших правил, на його погляд, унеможливлює притягнення до відповідальності за порушення цих правил. Тому вважає, що виконуючи трудові обов`язки він не вчинив того адмністративного правопорушення, який йому інкримінують, тому просить закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , вивчивши матеріали справи та надані суду документи, суд приходить до наступного.

У відповідності до ст.9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Положеннями ст.44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено адміністративну відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Дійсно, постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» установлено з 12 березня до 3 квітня 2020 року на усій території України карантин, та було запроваджено ряд заборон, в тому числі: - регулярні та нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у приміському, міжміському внутрішньообласному і міжобласному сполученні (крім перевезення легковими автомобілями); - перевезення понад 10 пасажирів одночасно в одному транспортному засобі у міському електричному (трамвай, тролейбус) та автомобільному транспорті, що здійснює регулярні пасажирські перевезення на міських маршрутах у звичайному режимі руху; - перевезення понад 10 пасажирів одночасно в автобусах, які виконують регулярні пасажирські перевезення на міських автобусних маршрутах в режимі маршрутного таксі;- заїзд на територію автостанцій автобусів, які здійснюють перевезення пасажирів у приміському, міжміському внутрішньообласному і міжобласному сполученні, та реалізацію власниками автостанцій квитків автомобільним перевізникам, які виконують такі перевезення.

Відповідно до підпункт 2 пункту 11 постанови КМУ №641 від 22 липня 2020 рокуПостанови КабінетуМіністрів Українивід від 22 липня 2020 р. № 641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 На території регіону (адміністративно-територіальної одиниці), на якій установлено зелений рівень епідемічної небезпеки, забороняється: здійснення регулярних та нерегулярних перевезень пасажирів автомобільним транспортом, зокрема перевезень пасажирів на міських автобусних маршрутах у режимі маршрутного таксі, в електричному (трамвай, тролейбус), залізничному транспорті, у міському, приміському, міжміському, внутрішньообласному та міжобласному сполученні, в кількості більшій, ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою транспортного засобу, визначена в реєстраційних документах на цей транспортний засіб.

Відповідно до положень ст.251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Крім протоколу, жодних доказів які б підтверджували перебування у салоні маршрутного таксі під керуванням ОСОБА_1 осіб в більшій кількості, ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою транспортного засобу, працівником поліції не долучено.

Окрім того, не надано доказів і того, якою кількістю місць для сидіння відповідно до технічної характеристики обладнаний транспортний засіб.

Тому в даному випадку працівниками поліції не надано доказів, які підтверджують порушення підпункту 2 пункту 11 постанови КМУ №641 від 22 липня 2020 року під час перевезення пасажирів.

Окрім цього, вирішуючи питання про те, чи в даному випадку водій може нести відповідальність за порушення обмежень визначених підпункті 2 пункту 11 постанови КМУ "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" №641 від 22 липня 2020 року слід врахувати таке.

Частиною 1 статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 133-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено відповідальність за порушення правил надання послуг та вимог безпеки при наданні послуг з перевезення пасажирів чи вантажів автомобільним транспортом, яка не передбачає відповідальність водія за невиконання вимог законодавства під час перевезення пасажирів в період дії карантину.

Окрім того, статтею 121-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачена відповідальність за порушення правил перевезення пасажирів при наданні послуг з перевезення пасажирів, зокрема за перевезення водіями транспортних засобів, що працюють у режимі маршрутних таксі, пасажирів понад максимальну кількість, передбачену технічною характеристикою транспортного засобу або визначену в реєстраційних документах на цей транспортний засіб, а також перевезення водіями транспортних засобів, що здійснюють міжміські чи міжнародні перевезення, пасажирів, кількість яких перевищує кількість місць для сидіння, передбачену технічною характеристикою транспортного засобу або визначену в реєстраційних документах на цей транспортний засіб.

Отже, законодавець чітко розмежував відповідальність водія за порушення правил перевезення пасажирів та перевізника. Разом з тим у підпункті 2 пункту 11 постанови КМУ "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" №641 від 22 липня 2020 року лише заборонено здійснення регулярних та нерегулярних пасажирських перевезень автомобільним транспортом, зокрема пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах у режимі маршрутного таксі, в електричному (трамвай, тролейбус), залізничному транспорті, у міському, приміському, міжміському, внутрішньо-обласному та міжобласному сполученні, в кількості більше ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою транспортного засобу, визначена в реєстраційних документах на цей транспортний засіб та визначено, що перевізник несе відповідальність за забезпечення водіїв засобами індивідуального захисту, зокрема респіраторами або захисними масками, та контроль використання засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок пасажирами під час перевезення. В той же час, хто несе відповідальність за перевезення більшої кількості пасажирів, ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою транспортного засобу не визначено і зміни до ст.121-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення не внесено. Аналогія закону для притягнення особи до адміністративної відповідальності застосована не може бути.

У справі «Пухк проти Естонії» (рішення від 10 лютого 2004 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що ст. 7 Конвенції не обмежується забороною ретроспективного застосування кримінального законодавства на шкоду обвинуваченому; вона також втілює загалом принцип, що тільки закон може визначити кримінальне правопорушення та встановити покарання (nullum crime nulla poena sine lege), а також принцип, за яким кримінальне право не повинно надмірно тлумачитися на шкоду обвинуваченому. З цих принципів випливає, що правопорушення має бути чітко встановлено в законі. Ця вимога дотримується, якщо особа може дізнатися на основі формулювання відповідного положення та, у разі потреби, за допомогою його судового тлумачення, які дії чи бездіяльність є підставою для кримінальної відповідальності.

Адміністративна відповідальність, а особливо ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення з врахуванням тяжкої санкції є близькою до кримінальної відповідальності і наведені положення також мають застосовуватися для неї.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

При таких обставинах, враховуючи принцип верховенства права, за відсутності правової визначенні у нормі, що викладена у підпункті 2 пункту 11 постанови КМУ "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" №641 від 22 липня 2020 року про те, хто є суб`єктом відповідальності за недотримання встановлених обмежень при перевезенні пасажирів в період дії карантину, вважаю, що підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.44-3 КУпАП немає, а тому слід провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення на підставі положень п.1 ч.1 ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Керуючись п. 1 ст. 247, ст. 283, ч 3 ст. 284 КпАП України, -

п о с т а н о в и в:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст.44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови до Тернопільського апеляційного суду через Теребовлянський районний суд Тернопільської області особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, або прокурором у випадках, передбачених частиною пятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

Головуючий суддя І.Б. Марціцка