Справа №585/4367/18 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Яковець
Номер провадження 33/816/57/19 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду у місті Суми справу про адміністративне правопорушення № 585/4367/18 за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 на постанову судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 грудня 2018 року, якою

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_2, -

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 просить скасувати постанову судді та закрити провадження у справі за відсутністю в його діях складу правопорушення, оскільки після прохання пред'явити документи на пристрій «Драгер» або пройти огляд на стан сп'яніння в медичному закладі, працівники поліції його відпустили, свідків не викликали, направлення на огляд не оформляли, від керування автомобілем не відстороняли, посвідчення водія не вилучали, а протокол про адміністративне правопорушення не складали та йому не вручали. Також зазначає, що він не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, оскільки судова повістка помилково була вручена іншій особі. Також просить поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки постанову судді він отримав лише 13.12.2018.

Постановою судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05.12.2018 ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. Стягнуто на користь держави 352,40 грн. судового збору.

Відповідно до постанови судді, ОСОБА_2 18.09.2018 о 02:00 год. по вул. Незалежності в м. Охтирка керував автомобілем В21099, д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп'яніння (запах алкоголю з порожнини рота, млява мова) та відмовився від проходження огляду на стан сп'яніння в установленому законом порядку, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР.

Вислухавши доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2, який повністю підтримав свою апеляційну скаргу, просив скасувати постанову судді та закрити провадження у справі через відсутність в його діях складу правопорушення, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст.9 Конституції України, ст.19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов'язкова до застосування судами як джерело права.

Відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно ч.2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно вимог ч.1 ст.277-2 КУпАП, повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначається дата і місце розгляду справи, а згідно п.2 і п.3 ст.278 цього Кодексу суддя при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує, крім іншого, такі питання: чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення та чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.

Однак вказані вище вимоги процесуальних норм КУпАП не були дотримані, оскільки судова повістка була вручена іншій особі, про що свідчить довідка від 19.12.2018, видана начальником ВПЗ № 9 (а.с.24), розгляд справи відбувся за відсутності належного повідомлення ОСОБА_2 про час та місце судового розгляду, що потягло за собою в подальшому незаконне притягнення останнього до адміністративної відповідальності.

Крім того, постанова у справі про адміністративне правопорушення оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено (ч.1 ст.285 КУпАП), а згідно ч.2 ст.294 КУпАП вона може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_2 не приймав участь у розгляді справи та не був присутнім при оголошенні суддею постанови і з її змістом ознайомився лише 14.12.2018, а тому, зважаючи на те, що він не мав можливості своєчасно подати апеляційну скаргу на цю постанову, то строк на апеляційне оскарження даного рішення судді підлягає поновленню, оскільки він пропущений з поважних причин.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції також не був дотриманий конституційний принцип, що «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права», який знайшов своє закріплення і формулювання у рішенні КСУ від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа про рівність сторін судового процесу). Формулюючи у своєму рішенні незаперечне право особи на судову присутність, Суд керувався правовими постулатами «доброї совісті» (bonae fidei), оскільки для громадян не може бути жодних перешкод об'єктивного характеру, якщо відбувається розгляд в суді індивідуально-конкретної справи.

Аналогічною є і усталена прецедентна судова практика ЄСПЛ (п.п.26-29 рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), згідно якої «принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом» (див., інші рішення та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» (Kress v. France), № 39594/98, п.72, ECHR 2001-VI; «Ф.С.Б. проти Італії» (F.C.B. v. Italy), рішення від 28.08.1991, серія A, № 208-B, п.33; «Т. проти Італії» (Т. v. Italy), рішення від 12.10.1992, серія A, № 245-C, п.26; та «Кайя проти Австрії» (Kaya v. Austria), № 54698/00, п.28, рішення від 08.06.2006).

За наслідками розгляду цих справ ЄСПЛ дійшов висновку, «що у провадженні, яке розглядається, важливі процесуальні гарантії були відсутні та що ці процесуальні недоліки, у світлі обставин справи, були достатньо серйозними, щоб піддати сумніву справедливість провадження. Відповідно було порушення п.1 ст.6 Конвенції».

Таким чином, присутність особи, яка має право брати безпосередньо участь і виступати в суді, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката (захисника), у передбачений законом строк і порядок оскаржити постанову по справі в апеляційному порядку, є невід'ємним правом, а для суддів усіх інстанції важливим елементом законного і справедливого правосуддя.

Враховуючи вказані вище фактичні обставини справи у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.268, 279 і 280 КУпАП, виходячи із основних (загальних) засад судочинства, закріплених у ст.129 Конституції України, розділі I Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та інших нормативно-правових актах, в тому числі і з принципу «верховенства права», відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, апеляційний суд приходить до переконання, що суддею суду першої інстанції були істотно порушені права та законні інтереси ОСОБА_2 та вимоги чинного процесуального законодавства України, яке застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ, і міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, внаслідок чого судове рішення підлягає безумовному скасуванню через порушення норм процесуального права, згідно яких особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право на доступ до правосуддя та захист, яке полягає у наданні їй можливості надати усні пояснення з приводу обставин правопорушення, право збирати і подавати суду докази, брати особисту участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення, право на безпосередню участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується її прав та обов'язків, у порядку, передбаченому законом, користуватися правовою допомогою адвоката (захисника), а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені законом.

У зв'язку з цим, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині порушення його прав через розгляд справи у його відсутність є обґрунтованими і заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що постанову суддею суду першої інстанції винесено з порушенням норм також і матеріального права, оскільки він не вчиняв правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, викладених як в протоколі про адміністративне правопорушення, так і у судовому рішенні, то вони також є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а постанова судді скасуванню і з цих підстав, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 387384 від 18.09.2018, суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що водій ОСОБА_2 керував автомобілем В21099, д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп'яніння (запах алкоголю з порожнини рота, млява мова) та відмовився від проходження огляду на стан сп'яніння в установленому законом порядку, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР та вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

В обґрунтування висновків свого рішення суддя суду першої інстанції поклав такі докази винуватості ОСОБА_2 як протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 387384 від 18.09.2018 та письмові пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 18.09.2018, а також послався на положення п.2.5 ПДР та ч.1 ст.130 КУпАП як на правову підставу притягнення до адміністративної відповідальності.

Разом з тим, висновки судді суду першої інстанції про винність ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, вказаних у постанові, не відповідають фактичним обставинам справи, належним чином не вмотивовані та не ґрунтуються на законі.

Згідно ч.1 ст.130 КУпАП адміністративна відповідальність настає, зокрема, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння. Тобто, для притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення вказаних дій, обов'язковою та необхідною умовою є встановлення факту відмови водія пройти огляд на стан сп'яніння на законну (обґрунтовану) вимогу працівника поліції з дотриманням встановленого законом та відповідними нормативно-правовими актами порядку, а також забезпеченням прав і законних інтересів особи, яка підлягає такому огляду.

Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, висновком експерта та показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису тощо, а згідно ч.2 цієї норми Закону обов'язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ст.252 КУпАП, суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Зокрема, порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених цим законодавством. При цьому, слід враховувати, що протокол про правопорушення є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху (ст.ст.254, 255 КУпАП), тому є не тільки обов'язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

ОСОБА_2 свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, в ході апеляційного розгляду справи категорично заперечив та пояснив, що 18.09.2018 він дійсно був зупинений працівниками поліції і йому було запропоновано пройти обстеження на факт вживання алкогольних напоїв за допомогою алкотестера, проте працівники поліції відмовилися пред'явити йому документи на цей прибор чи провести його огляд у лікарні, а згодом відпустили, посвідчення водія не вилучали та від керування не відстороняли. Він вирішив, що працівники поліції впевнились в його тверезості.

Аналогічні показання апеляційному суду надав і свідок ОСОБА_6, який під час зупинки транспортного засобу працівниками поліції знаходився разом з ОСОБА_2 в автомобілі, згідно яких зазначених у протоколі свідків привів працівник поліції і вони також були працівниками поліції, а один з цих свідків був у формі.

Вказані у протоколі свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 неодноразово викликалися у встановленому законом порядку до суду апеляційної інстанції для надання показань безпосередньо в судовому засіданні з метою усунення протиріч, але до апеляційного суду вони так і не з'явилися та про причини своєї неявки не повідомили. При цьому, слід зазначити, що апеляційним судом були використані всі можливі заходи для того, щоб максимально сприяти вказаним вище свідкам у явці в судове засідання, яке було призначено у передбачений законом спосіб в режимі відеоконференції із Охтирським міськрайонним судом Сумської області, який є найбільш наближеним до місця їх постійного проживання.

Не були вказані вище свідки безпосередньо допитаними і в суді першої інстанції, а тому їх письмові пояснення апеляційний суд не може прийняти до уваги, оскільки у відповідності до загальних засад судочинства (принцип безпосередності дослідження доказів) «суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників судового провадження отримує усно». При цьому, суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених законодавством України та судовою практикою ЄСПЛ.

Виходячи з усталеної судової практики ЄСПЛ (рішення від 25.04.2013 у справі «Еркапіч проти Хорватії» (Erkapic v. Croatia), заява № 51198/08) з приводу дотримання національними судами під час розгляду справ п.1 ст.6 Конвенції, згідно якої «за відсутності суттєвих підстав для протилежного, поняття справедливого судового розгляду вимагає надавати більшого значення свідченням, наданими у суді, порівняно з протоколами допитів осіб на попередньому слідстві, оскільки останні являють собою, передусім, процес збору стороною обвинувачення інформації на підтримку своєї позиції», апеляційний суд вважає, що безпосередні показання ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції мають більше значення (пріоритет) для встановлення істини у справі та для визначення його винуватості у порушенні ПДР, ніж письмові пояснення свідків, ще й викладених власноруч поліцейським.

Не можуть бути прийнятими до уваги і показання допитаного в якості свідка у апеляційному суді працівника поліції ОСОБА_7, згідно яких водій ОСОБА_2 відмовився від проходження огляну на стан алкогольного сп'яніння у встановленому законом порядку, оскільки вони не підтверджуються жодними іншими доказами.

Зокрема, в доданих до протоколу про адміністративне правопорушення матеріалах відсутнє направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, передбачене п.8 розділу 1 «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735.

На підставі викладеного, ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_2 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, викладених як у протоколі, так і у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було. При цьому, всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_2 умисних дій, направлених на порушення п.2.5 ПДР.

Відповідно до ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч.2 ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно вказаної позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Таким чином, постанову судді суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому вона підлягає скасуванню через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі - закриттю на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв'язку з відсутністю складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Керуючись ст.294 КУпАП України, -

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження постанови судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05.12.2018.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 грудня 2018 року відносно ОСОБА_2 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі закрити через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Сумського апеляційного судуРунов В. Ю.