Справа № 473/225/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

"04" лютого 2019 р. Суддя Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області Дробинський О.Е. за участю секретаря судових засідань Данилевич Т.О.,

розглянувши матеріали, що надійшли від Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївської області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уроджениці міста Вознесенськ Миколаївської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1, не працює,

за ч. 2 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

16 січня 2019 року до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшла адміністративна справа від Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївської області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 184 КУпАП.

Згідно із протоколом №364095 серія ГР від 15 січня 2019 року, який був складеним ст.інспектором Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївської області капітаном поліції Пастух О.О. - ОСОБА_2 неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки, а саме під час відвідування сім'ї було виявлено, що остання веде аморальний спосіб життя, а також не займається вихованням чотирьох старших дітей.

Посадовою особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, дії ОСОБА_2 були кваліфіковані за ч. 2 ст. 184 КУпАП.

В протоколі №364095 серія ГР від 15 січня 2019 року - відсутня дата та час скоєння адміністративного правопорушення, відсутня дата притягнення до адміністративної відповідальності та стаття адміністративного кодексу, свідки правопорушення відсутні, докази не вилучалися.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що провадження слід закрити з наступних підстав.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, запобігання правопорушенням, виховання громадян в дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати, зокрема: чи було вчинене адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

При цьому, у відповідності до ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Згідно ст.251 КУпАП на основі доказів встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, поясненнями свідків та ін.

Відповідно до вимог ст.ст.251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Вирішуючи питання про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності ч. 2 ст. 184 КУпАП, суд враховує положення пунктів 4.1. та 4.2 Рішення КСУ від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010, відповідно до яких:

«4.1. Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України).

Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005).

Принцип правової визначеності означає, що "обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки" (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010). Наведені конституційні засади враховуються Конституційним Судом України у процесі перевірки на відповідність Конституції України положень статті 141, частини шостої статті 258 Кодексу.

4.2. Кодексом закріплено низку гарантій забезпечення прав суб'єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб. У контексті питання, що розглядається, Конституційний Суд України враховує положення статей 9, 33, 248, 268 Кодексу. За змістом статті 9 Кодексу саме винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність суб'єкта адміністративної відповідальності є однією з ознак адміністративного правопорушення (проступку)».

Диспозиція ч.2 ст.184 КУпАП є бланкетною, тобто вона відсилає до іншого законодавства, зокрема до Закону України «Про охорону дитинства».

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Об'єктивна сторона правопорушення, передбаченого коментованою статтею, полягає в: 1) ухиленні батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов'язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей; 2) вчиненні неповнолітніми віком від чотирнадцяти до шістнадцяти років правопорушення, відповідальність за яке передбачено цим Кодексом; 3) вчиненні неповнолітніми діянь, що містять ознаки злочину, відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України, якщо вони не досягли віку, з якого настає кримінальна відповідальність.

Натомість, в протоколі №364095 серія ГР від 15 січня 2019 року не вказано в чому конкретно виразилося ухилення ОСОБА_2 від виконання обов'язків щодо виховання неповнолітніх дітей.

Згідно із протоколом протоколом №364095 серія ГР від 15 січня 2019 року - ОСОБА_2 неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки, а саме під час відвідування сім'ї було виявлено, що остання веде аморальний спосіб життя, а також не займається вихованням чотирьох старших дітей.

В протоколі №364095 серія ГР від 15 січня 2019 року не сформульовано суть адміністративного правопорушення. За такого протокол №364095 серія ГР від 15 січня 2019 року містить неконкретне обвинувачення і не може бути підставою для притягнення особи до відповідальності.

З огляду на наведене, оскільки поставлене у провину правопорушення ОСОБА_2 є фактично не визначеним та неконкретним, це позбавляє суд можливості надати її діям належну правову оцінку та об'єктивно розглянути справу.

Слід звернути увагу, що відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, ч.1 ст. 6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку».

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, - на провадження у справах про адміністративні правопорушення - п.39 Рішення ЄСПЛ у справі «Лучанінова проти України» (рішення від 9 червня 2011 року (Заява № 16347/02).

Суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка є викладом обставин складу адміністративного правопорушення, що ставиться у вину особі, винуватість якої у скоєнні правопорушення має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки суд, діючи таким чином, порушує вимоги ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, перебираючи на себе функції прокурора та позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.

У справі «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) ЄСПЛ встановив, серед іншого, порушення ч.3 ст.6 Конвенції у зв'язку з тим, що в протоколі про адміністративне правопорушення фабула правопорушення була сформульована лише в загальних рисах без конкретизації обставин вчинення правопорушення, але національні суди, розглянувши справу без участі сторони обвинувачення відредагували фабулу правопорушення, зазначивши в постанові суду конкретні обставини правопорушення. У зв'язку з цим, на думку ЄСПЛ, заявниці була відома лише кваліфікація діяння, але не фактичні обставини обвинувачення, таким чином, вона була позбавлена можливості належної підготовки до захисту.

У справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Оскільки протокол №364095 серія ГР від 15 січня 2019 року складено з порушенням вимог ст.256 КУпАП, тому він не може бути предметом судового розгляду, оскільки викликає обґрунтовані сумніви. А згідно зі ст.62 ч.3 Конституції України всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Оскільки протокол про адміністративне правопорушення не тільки визначає суть адміністративного правопорушення, поставленого особі у провину, а також є доказом в справі про адміністративне правопорушення відповідно до ст.251 КУпАП, проте вимогам закону протокол не відповідає - провадження відносно ОСОБА_2 підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП - за відсутністю складу правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КУпАП.

Керуючись ч. 2 ст. 184, ст.ст. 247, 268, 280, 283-285 КпАП України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за ч. 2 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, - закрити у зв'язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області до Миколаївського апеляційного суду протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя: О.Е.Дробинський