Провадження №3/428/2079/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі судді Олійник В.М., секретаря судового засідання Солошенка П.В., прокурора Каліберди К.С., особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши матеріал, який надійшов від Луганського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-6 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , будучи суб`єктом декларування, після отримання 30.10.2017 доходу - одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 119113,19 гривень, тобто у сумі, що перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня 2017 року (80 000 грн.), письмово не повідомив Національне агентство з питань запобігання корупції про суттєві зміни у майновому стані у десятиденний строк з моменту отримання ним доходу, шляхом внесення такої інформації до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Таким чином ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме неповідомлення про суттєві зміни у майновому стані.

До даних висновків суд дійшов з наступних підстав.

У судовому засіданні ОСОБА_1 свою провину не визнав, просив повернути надіслані суду матеріали суб`єкту звернення через грубі порушення діючого законодавства при їх оформленні. В обґрунтування клопотання ОСОБА_1 посилається на те, що перевірка його декларації є винятковою компетенцією НАЗК, а отже протокол складено не уповноваженою на то посадовою особою, якій не надавалось права на складання цього протоколу. Крім того, на думку ОСОБА_1 протокол не містить відомостей про місце вчинення адміністративного правопорушення, а надані до протоколу документі не посвідчені відповідно до вимог ДСТУ 4163-2003. Також, на думку ОСОБА_1 , протокол складено з порушенням строків.

Прокурор Каліберда К.С. у судовому засіданні підтримав позицію органу, яким було складено протокол у відношенні ОСОБА_1 , просив притягнути останнього до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, оскільки ОСОБА_1 неповідомленням про суттєві зміни у майновому стані у десятиденний строк з моменту отримання ним доходу. На думку прокурора викладені у протоколі про адміністративне правопорушення підтверджується у повному обсязі наданими до протоколу матеріалами. Крім того, прокурор вважає, що строки накладення адміністартивного стягнення не минули, оскільки судом відповідно до ст. 277 КУпАП було зупинено справу на час хвороби ОСОБА_1 .

На підтвердження винуватості ОСОБА_1 суду надано наступні докази:

- протокол про адміністративне правопорушення № 000007 від 20.09.2019, який складено оперуповноваженим відділу оперативних розробок Луганського управління Департаменту внутрішньої безпеки НП України Савченко І.О. Згідно з даним протоколом, ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, а саме що ОСОБА_1 після отримання 30.10.2017 доходу - одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 119113,19 гривень, тобто у сумі, що перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня 2017 року (80 000 грн.), письмово не повідомив Національне агентство з питань запобігання корупції про суттєві зміни у майновому стані у десятиденний строк з моменту отримання ним доходу, шляхом внесення такої інформації до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування;

- заяву від невідомої особи, подану 02.09.2019 до Управління захисту економіки в Луганській області Національної поліції України в порядку, передбаченому абз. 2 ч. 5 ст. 53 ЗУ «Про запобігання корупції». З даної заяви вбачається, що невідома особа просить перевірити факт неповідомлення ОСОБА_1 про суттєві зміни у майновому стані;

- щорічну декларацію ОСОБА_1 , яку роздруковано з Єдиного державного реєстру декларацій за 2017 рік, як особи, уповноваженої на виконання функцій держави бо місцевого самоврядування. З даної декларації видно, що ОСОБА_1 задекларовано у 2017 році в якості доходу страховий платіж, на суму 120927 грн., який ним отримано від ГУНП в Луганській області;

- декларацію ОСОБА_1 перед звільненням, яку роздруковано з Єдиного державного реєстру декларацій за період 01 січня 2017 року по 15 вересня 2017 року, як особи, уповноваженої на виконання функцій держави бо місцевого самоврядування;

- запит Департаменту внутрішньої безпеки Луганського управління від 05.09.2019, адресованого ГУНП в Луганській області, щодо надання задля проведення перевірки, документів на ім`я ОСОБА_1 , які стосуються проходження ним служби в лавах ГУНП в Луганській області;

- відповідь ГУНП в Луганській області від 05.09.2019, адресовану Департаменту внутрішньої безпеки Луганського управління від 05.09.2019, якою надано документи на ім`я ОСОБА_1 , які стосуються проходження ним служби в лавах ГУНП в Луганській області;

- копія паспорта громадянина України та ідентифікаційного номеру на ім`я ОСОБА_1 ;

- копія присяги ОСОБА_1 ;

- копія наказу від 26.12.2016 № 883 о/с, з якого видно, що ОСОБА_2 було призначено на посаду старшого слідчого в особливо важливих справах організаційно-методичного відділу слідчого управлінні ГУНП в Луганській області;

- копія наказу від 15.09.2017 № 646 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого слідчого в особливо важливих справах організаційно-методичного відділу слідчого управлінні ГУНП в Луганській області на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 ЗУ «Про національну поліцію»;

- копію попереджень поліцейських та посадових осіб ГУНП, уповноважених на виконання функцій держави, про строки подання декларацій та заборони, визначені Законом України «Про запобігання корупції», з якої видно, що ОСОБА_2 було повідомлено та роз`яснено відповідні положення Закону України «Про запобігання корупції»;

- довідку від 05.09.2019 № 522111/22-2019 згідно з якою ГУНП в Луганській області повідомляє, що ОСОБА_1 було виплачено допомогу при звільненні у сумі 119113,19 грн., яку було зараховано на картковий рахунок ОСОБА_1 , відкритий у ПАТ «Державний ощадний банк України» 30.10.2017;

- декларацію ОСОБА_1 за 2017 рік як кандидата на посаду, яку роздруковано з Єдиного державного реєстру декларацій, як особи, уповноваженої на виконання функцій держави бо місцевого самоврядування. З даної декларації видно, що ОСОБА_1 задекларовано у 2017 році в якості доходу страховий платіж, на суму 119113 грн., який ним отримано від ГУНП в Луганській області;

- роздруківка послідовності дій користувача «Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», які вчинив ОСОБА_2 . Дата реєстрації 06.10.2016 13:01:35, податковий номер НОМЕР_1 , період: 01.10.2016-11.09.2019.

Отже, оцінюючи вказані докази, на думку суду, вони доводять те, що ОСОБА_1 відповідно до абз. 15 ч. 1 ст. 1, абзацу 2 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» є суб`єктом декларування, а отже і суб`єктом відповідальності за порушення, пов`язані з корупцією, передбачених ст. 172-6 КУпАП. При цьому, у порушення ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції», ОСОБА_1 отримав 30.10.2017 дохід - одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 119 113,19 гривень (страхову виплату за декларацію), у сумі, що перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня 2017 року (80 000 грн.), письмово не повідомив Національне агентство з питань запобігання корупції, шляхом внесення такої інформації до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, про суттєві зміни у майновому стані, у десятиденний строк з моменту отримання ним доходу.

Саме ці дії ОСОБА_1 свідчать про те, що ним вчинено адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Посилання ОСОБА_1 на те, що перевірки його декларації є винятковою компетенцією НАЗК, а отже протокол складено не уповноваженою на то посадовою особою, якій не надавалось права на складання цього протоколу, суд не бере до уваги, оскільки ОСОБА_1 в своїх запереченнях підмінено поняття, зокрема надано оцінку поняттю - перевірка декларації, що дійсно є компетенцією НАЗК, замість оцінки компетенції та об`єму прав органів поліції щодо виявлення інших порушень, які не пов`язані з аналізом декларацій, але містять чи не містять ознаки корупційного правопорушення чи дій, які мають ознаки правопорушень, пов`язаних з корупцією.

Щодо кола прав посадової особи, якої складено протокол про адміністративне правопорушення то ці права підтверджені наданими разом з матеріалом документами, зокрема наказом Національної поліції № 765 від 31.07.2019, положенням про Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України, наказом Національної поліції № 997 від 02.11.2018, а також відповідає вимогам Закону.

Крім того, безпідставним, на думку суду, є посилання ОСОБА_1 на те, що надані до протоколу документі не посвідчені відповідно до вимог ДСТУ 4163-2003, оскільки зазначені у державних стандартах атрибути до документів є лише запропонованою варіацією, яка може мати інший вигляд. У даному випадку всі надані до протоколу документи містять позначення з оригіналом згідно, печатку та підпис посадової особи, що не викликає сумніву у їх достовірності. Крім того, ОСОБА_1 не посилався на те, що надані документи не є справжніми з цих підстав.

Не погоджується також суд з доводами ОСОБА_1 , що протокол не містить відомостей про місце вчинення адміністративного правопорушення, оскільки у протоколі зазначено, що місцем вчинення адміністративного правопорушення є м. Сєвєродонецьк. Суд зауважує, що різні склади адміністративних правопорушень вимагають різних підходів визначення місця вчинення адміністративного правопорушення. У даній справі місце вчинення адміністративного правопорушення слід визначати з дій, які особа повинна була вчинити протягом визначеного законом часу повідомлення НАЗК, яке може бути вчиненим лише за допомогою комп`ютерної техніки. А отже, дані дії особа мала право чинити як за місцем проживання, робити чи перебування. Оскільки суду не надано відомостей про те, що ОСОБА_1 у визначений законом час знаходився за мажами міста Сєвєродонецька, тому місце вчинення адміністративного правопорушення вказано вірною.

Суд не знайшов підстав вважати, що у даній справі було порушено право на захист ОСОБА_1 , оскільки право на захист не є безмежним, а забезпечення захисту ОСОБА_1 під час розгляду справи у суді не було обмежено, і на що останній не посилався як на підставу неможливості розгляду безпосередньо справи у суді через відсутність коштів на залучення захисника чи інших підстав. Між тим, ОСОБА_2 під час розгляду справи не залучав захисника, що свідчить про те, що доводи ОСОБА_2 є лише наголошенням про наявність у нього права без бажання здійснення, а на не його порушенням.

Однак, вирішуючи питання можливості притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, суд виходить з наступного.

Відео, яке міститься в матеріалах провадження, судом не досліджувалось, а отже і не є доказом винуватості, тому посилання ОСОБА_2 щодо відсутності підстав використання цього доказу, судом не вивчались.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, а також правопорушень, передбачених статтями 164-14, 212-15, 212-21 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.

Згідно зі ст. 277 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання органом (посадовою особою), правомочним розглядати справу, протоколу про адміністративне правопорушення та інших матеріалів справи.

Справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 42-2, частиною першою статті 44, статтями 44-1, 106-1, 106-2, 162, 172-10 - 172-20, 173, 173-1, 173-2, 178, 185, частиною першою статті 185-3, статтями 185-7, 185-10, 188-22, 203 - 206-1, розглядаються протягом доби, статтями 146, 160, 185-1, 212-7 - 212-20 - у триденний строк, статтями 46-1, 51, 166-9, 176 і 188-34 - у п`ятиденний строк, статтями 101-103 цього Кодексу - у семиденний строк. Справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, третьою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки), частинами першою і другою статті 152-1 цього Кодексу, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), розглядаються уповноваженою особою невідкладно після виявлення правопорушення та отримання відомостей про суб`єкта цього правопорушення.

Законами України може бути передбачено й інші строки розгляду справ про адміністративні правопорушення.

Строк розгляду адміністративних справ про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, зупиняється судом у разі якщо особа, щодо якої складено протокол про таке правопорушення, умисно ухиляється від явки до суду або з поважних причин не може туди з`явитися (хвороба, перебування у відрядженні чи на лікуванні, у відпустці тощо).

Як вже встановлено у судовому засіданні, дохід, який є підставою для письмового повідомлення Національне агентство з питань запобігання корупції, ОСОБА_1 отримав 30.10.2017. Отже, відповідно до ч. 2 ст. 52 КУпАП ОСОБА_1 повинен був протягом 10 днів повідомити Національне агентство з питань запобігання корупції про суттєві зміним у майновому стані до 09.11.2017. Ці обставини дають підстав вважати, що саме з 10.11.2017 починається строк, протягом якого ОСОБА_1 може бути притягнуто до адміністративної відповідальності шляхом накладення адміністративного стягнення. Між тим, виходячи з положень ст. 38 КУпАП, накладення адміністративного стягнення можливо лише протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення, тобто у нашому випадку не пізніше 09.11.2019.

Суд, звісно, враховує, що постановою від 30.09.2019 за клопотанням прокурора строк розгляду справи було зупинено до 31.10.2019, тобто на один місяць, оскільки ОСОБА_1 перебував на лікарняному. Однак, на думку суду, поняття «строк розгляду справи», який визначено у ст. 277 КУпАП та «строк накладення адміністративного стягнення», який визначено у ст. 38 КУпАП, не тотожними. Крім того, стаття 38 КУпАП, якою визначено строки накладення адміністративного стягнення, не передбачає можливості зупинення таких строків, як і статтею 277 КУпАП не передбачено зупинення саме строків в межах яких може бути накладено адміністративне стягнення. Ці обставини свідчать, що або законодавець не мав на меті створення такого механізму як зупинення строків накладення адміністративного стягнення, або допустив не чіткість закону. Між іншим, не чіткість закону не дає підстав задля тлумачення чи то застосування аналогії закону задля притягнення до юридичної відповідальності. Не чіткість закону може бути підставою тлумачення чи вчинення органами державної влади дій, з використанням наданих їм дискреційних повноважень, але за умови, що такі дії будуть вжиті за для досягнення цілей уникнення порушення прав чи свобод людини.

Також суд враховує, що наслідки закінчення строку протягом якого особа може бути притягнена до адміністративної відповідальності визначено у п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП - провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу. При цьому наслідків закінчення строків розгляду справи, визначених ст. 277 КУпАП Законом не передбачено.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У рішенні Конституційного суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 сформовано висновок, що верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. Верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над втручанням у право кожної людини на свободу.

У рішенні ж Конституційного суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено, що з конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування в правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круслена проти Франції» від 24 квітня 1990 року вбачається, що закон, який надає дискреційне право, має визначати межі здійснення такого права, хоча докладні правила та умови мають міститися в нормах субстантивного права. Проте надання законом виконавчій владі, чи судді нічим не обмеженого дискреційного права, суперечило б принципові верховенства права. Отже, закон має досить чітко визначати межі будь-яких таких повноважень, наданих компетентним органам, а також спосіб їх застосування, щоб забезпечувати належний захист особистості від свавільного втручання.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» від 14 червня 2007 року визначено, що положення закону повинні бути передбачуваними та надавати достатньо гарантій проти свавільного застосування.

Отже, враховуючи викладене, на думку суду, у випадку застосування положень ст. 277 КУпАП до визначених ст. 38 КУпАП строків, а саме визначення, що поняття «строк розгляду справи» та «строк протягом якого може бути накладено адміністративне стягнення» є тотожними, буде свавільним застосуванням положень Закону, і є неприпустимим у правовій державі, так як не буде відповідати ст. 8 Конституції України та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що на час розгляду справи строки накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 визначені у ч. 3 ст. 38 КУпАП, а саме двох річних строк з моменту виявлення адміністративного правопорушення закінчились 09.11.2019, що відповідно до положень п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП є підставою для закриття адміністративної справи у відношенні ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 256-257, 276, 278 КУпАП, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративну справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на підставі протоколу про адміністративне правопорушення № 000007 від 20.09.2019, який складено оперуповноваженим відділу оперативних розробок Луганського управління Департаменту внутрішньої безпеки НП України Савченко І.О. закрити на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, тобто у зв`язку з закінченням строків, передбачених ч. 3 ст. 38 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з моменту її проголошення, шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд Луганської області.

Суддя В. М. Олійник