КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 33/824/162/2019 Суддя 1 інстанції - Кравченко Л.М.
Категорія: ч.2 ст. 154 КУпАП Суддя суду апел. інст.- Кепкал Л.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2019 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Кепкал Л.І., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 вересня 2018 року про притягнення до адміністративної відповідальності -

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1

за ч. 2 ст. 154 КУпАП,

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 вересня 2018 року, ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 154 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 5 (п'яти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85 (вісімдесят п'ять) гривень з конфіскацією собаки. Крім того стягнуто з ОСОБА_2 на корись держави судовий збір в розмірі 352 (триста п'ятдесят п'ять) грн. 40 коп.

Постановою суду встановлено, що 19.09.2018 р. близько 21 год. 00 хв., в м. Василькові на території військового містечка, біля будинку № 2, ОСОБА_2 вигулювала собаку, яка вкусила ОСОБА_3 за палець правої руки, чим ОСОБА_2 вчинила правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 154 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову по справі № 362/5414/18, провадження № 3/362/1535/18 та закрити провадження у справі за відсутності події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.154 КУпАП.

При цьому підставами для скасування постанови апелянт вважає те, що немає опису собаки, яка нібито вкусила ОСОБА_3, а собака, на яку посилається ОСОБА_3, належить зовсім іншій людині, дана собака знаходиться постійно на зачиненій прибудинковій території і не могла вискочити за її межі.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_2 в суді першої інстанції не могла скористатися правовою допомогою, тому що розгляд справи відбувався в той же самий день, через півгодини, коли вона давала пояснення співробітнику поліції з цього приводу.

На думку апелянта, немає свідків даної події і поліцейський навіть не намагався їх встановити, а сам поліцейський ст. ДОП Васильківського ВП Головного управління Національної поліції України в Київської області капітану поліції ОСОБА_4, дає різні покази з приводу правопорушення, в поясненні одні, а в суді інші.

ОСОБА_2 вважає, що немає достатніх доказів того, що саме собака покусала ОСОБА_5, а також що саме ця собака покусала ОСОБА_5

Також ОСОБА_2 зазначила, що ст. ДОП Васильківського ВП Головного управління Національної поліції України в Київської області капітан поліції ОСОБА_4 не з'ясував характер сусідських відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, можливо, мале місце оговорення з приводу неприязних сусідських відносин.

Також ОСОБА_2 вказує, що ОСОБА_5 дає пояснення суду та поліції, які відрізняються одні від одного.

Апелянт вказала, що в протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено суть адміністративного правопорушення, не вказано конкретного пункту Правил тримання собак та котів, який було порушено, за що передбачено відповідальність ч. 2 ст. 154 КУпАП.

На думку апелянта, обставини, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення серії ГР № 371649 від 27 вересня 2018 року, не підтверджуються обставинами справи та доказами.

Апелянт вказує на те, що складаючи протокол судового засідання від 27.09.2018 року, суддя почала з того, що як встановлений факт виклала вину ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, а потім почала доказувати чому вона так вважає, та з протоколу судового засідання можна встановити, що спочатку ОСОБА_2 виправдовувалася, а потім ОСОБА_5 давав пояснення.

Також апелянт вважає, що суддею не було виконано п. 6 ч. 2 ст. 129 Конституції України, оскільки не було повного фіксування технічними засобами та гласності судового процесу та пояснює, що під час розгляду справи в суді заходився її чоловік та дружина ОСОБА_3, які хотіли бути присутніми під час розгляду справи, але їх не було допущено до кабінету судді, в якому проходив розгляд справи, що на її думку також є порушенням. Також апелянт звертає увагу, на пояснення ОСОБА_3, що «він повертався додому після роботи о 20 год.30 хв., біля їхнього паркану будинок ОСОБА_2, яка вийшла з собакою без намордника, на повідку і собака кинулась на нього.», Проте, ОСОБА_3 не знав і не міг знати прізвище та по-батькові сусідки, але суддя описує це, як встановлений факт.

Окрім того апелянт вважає, що суддею не було встановлено, а чи дійсно "біля їхнього паркану" є будинок ОСОБА_2 та пояснює, що біля паркану будинку, в якому проживає ОСОБА_5, є дорога, а потім паркан будинку, в якому вона проживає, відстань складає близько 10-20 метрів.

Звертає увагу на те, що опис не відповідає дійсності, оскільки будь-яка собака кидається на людей з якої-небудь підстави чи без неї, але суддею не було встановлено чи були підстави, щоб собака кинулася на ОСОБА_3, а може він провокував собаку.

Також апелянт зазначає, що ОСОБА_5 надавав поясннення: «...ОСОБА_2, котра обробила йому рану зеленькою...», та суддею не було встановлено, що це за препарат-зеленька? Де була здійснена обробка рани? На вулиці? Чим? Хіба ОСОБА_2 завжди має при собі чим обробляти рани?

Апелянт зазначає, що далі текстом: «Вони викликали таксі, ОСОБА_2 заплатила за хибний виклик таксі 20 грн., казала йому, що все відшкодує. Він поїхав до приймального відділення на машині знайомих, лікар телефонував ОСОБА_2, вона лікарю надала інформацію про себе та про собаку, казала, що все відшкодує, але нічого не відшкодувала.». Проте, на її думку, суддя не з'ясувала та не перевірила: хто викликав? Яким чином був здійснений виклик? Чому ОСОБА_2 сплачує за хибний виклик таксі, а потім ОСОБА_5 на машині знайомих їде до приймального відділення? Чому не були опитані ці знайомі? Як можна на машині дістатися до приймального відділення, коли для пересування використовується автомобіль, а не машина? Що повинна була відшкодувати ОСОБА_2, коли навіть в протоколі серії ГР № 371649, який складено ст.ДОП Васильківського ВП Головного управління Національної поліції України в Київської області капітаном поліції ОСОБА_4, зазначено, що матеріальну шкоду не заподіяно. Який лікар телефонував ОСОБА_2 (прізвище, ім'я та по батькові)? Чому лікар вирішив зателефонувати ОСОБА_2? Де лікар взяв номер телефону ОСОБА_2?

ОСОБА_2 вказує, що ні в поясненнях, які я давала ст.ДОП Васильківського ВП Головного управління Національної поліції України в Київської області капітану поліції ОСОБА_4, ні в поясненнях суду не було, що: «...собака не покусала ОСОБА_5, а хапнула за палець».

Окрім того, апелянт зазначає, що надаючи пояснення вона зазначала, що у неї у власності не має собаки, а у власності чоловіка ОСОБА_2 є собака, що підтверджується міжнародним ветеринарним паспортом. Чоловік ОСОБА_2 є інвалідом з дитинства і собака завжди поруч з ним та ця собака з'явилася у нього ще до шлюбу з нею, про що зазначено у постанові судді, але чоловіка ОСОБА_2 не було допитано.

Також зазначає, що в протоколі серії ГР № 371649 зазначено, що ОСОБА_2 не згодна з цим протоколом, але суддя посилається саме на цей протокол, а також на: протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, пояснення ОСОБА_5, довідку, видану Васильківською ЦРЛ.

Окрім іншого, в апеляційній скарзі зазначено, що згідно класифікації Кінологічної спілки України, яка створена 30.05.1995 року і входить міжнародну кінологічну федерацію, порода собак встановлюється якщо є родословна і паспорт - по даних документах, при відсутності - по зовнішньому екстер'єру, фізичних та зоотехнічних даних, але ні суддя, ні ст. ДОП Васильківського ВП Головного управління Національної поліції України в Київської області капітаном поліції ОСОБА_4 опис собаки не з'ясовували.

Також вказано, що в довідці, яка видана Васильківською ЦРЛ зазначено, що у приймальне відділення Васильківської ЦРЛ був доставлений ОСОБА_3 з діагнозом «укушеної рани н/ф II пальця правої кисті. Алкотест не проводився». Тобто в довідці навіть не зазначено, що укус був зроблений собакою.

Апелянт вважає, що під час розгляду не було з'ясовано обставин відповідно до ст. 280 КУпАП.

Крім того, зазначає, що ОСОБА_5 має повні руки і палець правої кисті. ОСОБА_2 заявляла в суді, що вона надавала першу медичну допомогу ОСОБА_5, коли побачила його на вулиці з пораненим пальцем, але це не підтверджує факт того, що його покусала саме собака.

Апелянт звертає увагу, що для встановлення факту укусу саме тією чи іншою собакою потрібно встановити саме факт, який підтверджується відповідним медичним висновком, а також показами свідків, а факт надання першої медичної допомоги ОСОБА_5 може підтвердити її чоловік, який був присутній при цьому, проте якого в суді не опитували, як і жодного свідка.

Окрім того, апелянт говорить про те, що протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення складено 23.09.2018 року, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 27.09.2018 р. серії ГР № 371649, подія вчинена 19.09.2018 року, але, на підставі ст. 254 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Тобто, термін у двадцяти чотири години був порушений.

Також зазначає, що судом не було встановлено факту заподіяння шкоди здоров'ю або майну ОСОБА_5, про що передбачено ч. 2 ст. 154 КУпАП, а саме відповідних документів ОСОБА_5 суду не надав, а суд не витребував. Також, не було з'ясовано судом чи знаходився ОСОБА_5 у стані алкогольного, чи наркотичного сп'яніння, чи під дією ліків, які можуть викликати подібний стан.

Також апелянт вказала, що суддя прийняла рішення про максимальний розмір штрафу, передбаченого санкцією даної статті, не пояснюючи свого рішення, спираючись лише на характер вчиненого правопорушення та особу правопорушника.

ОСОБА_2 неодноразово судом апеляційної інстанції повідомлялась про день та час апеляційного розгляду, проте в судове засідання не з'явилась.

20 грудня 2018 року в судове засідання суду апеляційної інстанції з'явилась захисник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_6, яка надала пояснення на підтримання апеляційної скарги, та для перевірки доводів апеляційної скарги заявила клопотання про виклик в судове засідання потерпілого ОСОБА_3, та зобов'язувалась забезпечити участь самої ОСОБА_2

Проте, в наступне судове засідання, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, адвокат ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилися, причини своєї неявки суду не повідомили, в зв'язку з чим, та враховуючи вимоги ч. 6 ст. 294 КУпАП, апеляційний розгляд проведено у відсутність ОСОБА_2 та її захисника ОСОБА_6

Заслухавши доповідь судді, пояснення адвоката ОСОБА_6, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення потерпілого ОСОБА_3, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280, 256 КУпАП, одним із завдань провадження у справах про адміністративне правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об'єктивне з'ясування обставин кожної справи. Необхідно також встановити, чи вчинено правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, а також інші обставини, які мають значення для справи. Наявним у матеріалах справи доказам, суд повинен дати належну оцінку.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2, всупереч доводам апелянта, судом першої інстанції повно і всебічно встановлені фактичні обставини правопорушення на підставі наявних в матеріалах справи і досліджених в судовому засіданні доказів, які оцінені судом першої інстанції в їх сукупності, у відповідності з вимогами ст.ст.251, 252 КУпАП, що відображено у мотивувальній частині постанови суду.

Як встановлено судом першої інстанції,19.09.2018 р. близько 21 год. 00 хв., в м. Василькові на території військового містечка, біля будинку № 2, ОСОБА_2 вигулювала собаку, яка вкусила ОСОБА_3 за палець правої руки, чим ОСОБА_2 вчинила правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 154 КУпАП.

Диспозицією статті 154 КУпАП передбачена відповідальність за тримання собак і котів у місцях, де це заборонено відповідними правилами, чи понад установлену кількість, чи незареєстрованих собак або приведення в громадські місця, або вигулювання собак без повідків і намордників (крім собак, у реєстраційних свідоцтвах на яких зроблено спеціальну відмітку) чи в невідведених для цього місцях, ті самі дії, що спричинили заподіяння шкоди здоров'ю людей або їх майну. Частина 2 ст.154 КУпАП передбачає відповідальність за ці ж дії, що спричинили заподіяння шкоди здоров`ю людей або їх майну.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» від 21 лютого 2006 року, особа, яка утримує домашню тварину, зобов`язана забезпечити безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною. При супроводженні домашніх тварин не допускається залишати їх без нагляду.

Відповідно до ст.22 вказаного закону при поводженні з домашньою твариною особа, яка її утримує, зобов`язана забезпечити наявність намордника, повідка, що необхідні для здійснення вигулу домашньої тварини поза місцем її постійного утримання.

Згідно ст.12 наведеного закону, шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує.

З метою забезпечення гуманного ставлення до тварин, додержання порядку та чистоти, запобігання виникненню та поширенню зооантропонозних інфекцій серед людей місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування затверджують правила утримання тварин у домашніх умовах.

Так, відповідно до п.5.3 Правил тримання собак та коті у м. Києві, затверджених рішенням Київради від 25 жовтня 2007 року за № 1079/3912 особа, яка супроводжує тварину, зобов`язана забезпечити безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною твариною.

Вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.154 КУпАП, підтверджується: даними протоколу про адміністративне правопорушення серія ГР № 371649 від 27 вересня 2018 року (а.с.2), який повністю відповідає вимогам ст. 256 КУпАП; протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 23.09.2018 р. (а.с. 4); листом заступника начальника СВ Васильківського ВП ГУ НП в Київській області від 23.09.2018 р. про відсутність даних для внесення відомостей до ЄРДР, та розгляд матеріалів в порядку, визначеному Кодексом України про адміністративні правопорушення (а.с.3) письмовими поясненнями ОСОБА_3, від 23.09.2018 р., (а.с. 5), довідкою Васильківської ЦРЛ від 27.09.2018 р. (а.с. 7).

Окрім того, в судовому засіданні апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_3 пояснив, що повертаючись додому після роботи 19 вересня 2018 року, близько 21 години, проходячи по проїзній частині біля будинку 2/2, в/ж-11 м. Васильків побачив, що із подвір'я через хвіртку виходить з собакою чорного кольору на повідку, але без намордника ОСОБА_2 (прізвище взнав пізніше) і ця собака почала на нього гарчати та кидатися. Сама жінка маленького зросту і ледь її втримувала. Він сказав: «Заберіть собаку у двір», на що вона потягнула собаку за поводок і почала затягувати її у двір через хвіртку. В той час, коли він уже почав йти додому (вони сусіди через забор), як хвіртка знову відкрилася і вже собака без повідка налетіла на нього і хотіла вкусити. Володарка собаки почала кричати, він теж кричав і намагався не підставлятися під щелепи собаки, відводив щелепи руками і ногами. Але собака хотіла вкусити за руку і в один момент, рука ОСОБА_3 застрягла в пащі собаки і, згодом, витягуючи руку із пащі собаки, остання прикусила щелепу і зідрала шкіру з вказівного пальця правої руки ОСОБА_3, а також пошкодила надкостницю та ніготь цього пальця. Потім жінка, яка вигулювала собаку ( сусідка), вчепилася руками за шию собаки та ошийник, та затягла її у двір, а згодом вибіг чоловік та забрав собаку додому. Сусідка - як згодом встановлено було, це, ОСОБА_2 відразу запропонувала обробити ОСОБА_3 рану, вказуючи, що вона має лікарський фах, для чого запросила спочатку до їхнього подвір'я, а згодом і до будинку. Коли він (ОСОБА_3.) та ОСОБА_2 зайшли на подвір'я, то собаки вже не було чоловік, адже, її закрив чоловік ОСОБА_2, при вході в будинок, де в них був зроблений типу загін для собаки. ОСОБА_3 вказав, що коли він проходив у будинок крізь цей загін, то собака гарчала, а чоловік ОСОБА_2 собаку заспокоював та тримав біля цього загону доски, щоб собака не вирвалася знову. ОСОБА_2 обробила йому рану перекисем водню, та зеленкою. І викликала з мобільного таксі, щоб поїхати до приймального покою в поліклініку (районна лікарня). Разом з тим, коли через деякий час приїхало таксі, то ОСОБА_3 відмовився їхати до лікарні, тому що дружина хвилювалася, а він її не хотів турбувати. Більш того, ОСОБА_2 надала свій номер телефону для зв'язку і сказала, що оплатить лікування. ОСОБА_2 заплатила за виїзд таксі, після цього ОСОБА_3 пішов додому. Вже вдома тедефонували на "03» та дізнавались, що робити, коли вкусила собака.

ОСОБА_3 додав, що вдома, коли дружина все дізналася, вона запропонувала йому їхати до приймального покою районної лікарні м. Васильків, щоб рану оглянули.

Прибувши до приймального покою (ми викликали таксі) ОСОБА_3 повідомили, сказали, що рану не правильно обробили і потрібно промивати з милом, прямо замилювати рану. Там же спитали як все було. Оскільки на той час прізвища сусідки вони не знали, але був номер телефона, то безпосередньо із приймального відділення ОСОБА_3 зателефонував ОСОБА_2, і вона сказала своє прізвище та імя, а також дані про собаку, що в неї є всі прививки і т.д. Про що є запис у журналі приймального відділення. Потім лікарі виписали ОСОБА_3 ліки, вони з дружиною їх купили і поїхали додому. Наступного дня 20 вересня він написав смс ОСОБА_2 і хотів (як було домовлено) домовитись, що вона оплатила лікування, але вона перестала відповідати на дзвінки. Саме тому, ОСОБА_3 вирішив піти і написати (разом з дружиною) заяву.

ОСОБА_3 пояснив, що до слідчого ОСОБА_2. прийшла з чоловіком і почала все заперечувати, що такого не було, хоча слідчому сама казала, про цей випадок, путалася у показах та дурила всіх. ОСОБА_3 додав, що все про що він написав у заяві, він в подальшому розказав у суді першої інстанції і суддя прийняв справедливе рішення. Після цього, він лікувався, ходив на перев'язки, та робив уколи від сказу. В подальшому він ОСОБА_2 не бачив, але деякий час собака як і раніше бігала по подвір'ю.

Даючи оцінку вказаним доказам, в їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про правильність встановлення судом фактичних обставин вчиненого ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, зафіксованого в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному відносно неї уповноваженою особою органів поліції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 дає пояснення суду та поліції, які відрізняються одні від одного не знайшли свого підтвердження, адже, надані як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції показання ОСОБА_3 є ідентичними показанням, наданим органам поліції.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про відсутність даних про те, що саме собака, та що саме її собака покусала ОСОБА_3 підтверджені показаннями ОСОБА_3 підстав не вірити якому у суду немає, адже, як він пояснив зОСОБА_2 він ніколи, до цього випадку не спілкувався, та відповідно не має будь - яких неприязних стосунків. А тому такі доводи апелянта, суд розцінює як намагання уникнути відповідальності, оскільки вони є необґрунтованими та спростовуються наведеними доказами.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції при розгляді справи право на захист ОСОБА_2, то вони також не знайшли свого підтвердження, адже, матеріали справи не містять жодного клопотання ОСОБА_2, в тому числі й з приводу залучення до участі у справі захисника. Більш того, під час апеляційного розгляду ОСОБА_2 уклала угоду з адвокатом, яка здійснювала захист її інтересів.

При цьому, суд першої інстанції, не здійснюючи повного фіксування технічними засобами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 не вийшлов за межі процесуальних норм Кодексу України про адміністративні правопорушення, згідно з якими фіксація технічними засобами судового розгляду у справах цієї категорії не передбачена, при цьому принцип гласності та публічності судового розгляду був забезпечений, адже, розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу порушення працівником поліції вимог ст.254 КУпАП при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, зокрема, не дотримання строку двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, то слід зазначити, що такі доводи є необгрунтованими, адже спростовуються матеріалами справи про адміністратвине правопорушення. Так, з матеріалів справи вбачається, що лише 27 вересня 2018 року ОСОБА_2 надала письмові пояснення Ст.ДОП Васильківського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_4, відповідно, лише в цей день була встановлена та виявлена особа, яка вчинила правопорушення. І саме в цей же день, тобто 27 вересня 2018 року, тобто з дотриманням вимог ст. 254 КУпАП, було складено щодо ОСОБА_2 протокол про адміністративне правопорушення.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_3 навіть не склав опису собаки, яка нібито його вкусила, спростовуються показаннями самого ОСОБА_3 в судовому засіданні, який показав, що в породах собаки він не розуміється, але як йому здалось, то це порода "ротвейлер", але точно він пам'ятає, що собака зла. Окрім того, наголосив на тому, що оскільки ОСОБА_2 сама невеликого зросту, то порівняно до її зросту, собака йому здалась висока (показав на собі висоту по стегна), чорного кольору.

Доводи апеляційної скарги про те, що собака, на яку посилається ОСОБА_3 належить зовсім іншій людині, тобто немає суб'єкта даного правопорушення, то вони також є безпідставними, оскільки згідно вимог ст. 154 КУпАП та Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» від 21 лютого 2006 року, саме особа, яка утримує домашню тварину та здійснює вигул домашньої тварини, зобов`язана забезпечити наявність намордника, повідка, що необхідні для здійснення вигулу домашньої тварини поза місцем її постійного утримання, а також зобов`язана забезпечити безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною. А тому, оскільки з показань ОСОБА_3 собаку супроводжувала (вигулювала) саме ОСОБА_2, то саме вона й має нести відповідальність за шкоду, заподіяну ОСОБА_3 твариною.

А відсутність в даному випадку свідків пригоди ні в якому разі не спростовує показання ОСОБА_3 щодо розвитку подій, та не свідчить про відсутність в діях ОСОБА_7 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 154 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги з приводу відсутності доказів факту заподіяння шкоди здоров'ю ОСОБА_3 спростовується довідкою Васильківської ЦРЛ від 27.09.2018 р. (а.с. 7), згідно якої у ОСОБА_3 було діагностовано укушені рани нижнього фалангу 2 -го пальця правої руки.

З врахуванням вищевикладеного, доходжу висновку, що при винесенні оскаржуваної постанови суд першої інстанції вірно оцінив зібрані у справі докази та обґрунтовано дійшов висновку про те, що в діях ОСОБА_2 має місце склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.154 КУпАП, а доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, а отже відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 вересня 2018 року якою ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 154 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 5 (п'яти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85 (вісімдесят п'ять) гривень з конфіскацією собаки - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду Л.І. Кепкал