Номер провадження: 33/813/575/19
Головуючий у першій інстанції Іванчук В. М.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в особі судді Кравця Ю. І., за участю секретарки судового засідання Гасанової Л. Я.к., прокурора Войтова Р. Г., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Київського районного суду м.Одеси Іванчука В.М. від 20.02.2019 року,

установив

Зазначеною постановою суду, провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, працюючої на посаді судді Приморського районного суду м. Одеси, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , до адміністративної відповідальності, за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-5 КУпАП - закрито на підставі п. 7 ч.1 ст. 247 КпАП України, в зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КпАП України.

В оскаржуваній постанові районний суд зазначив, що з протоколу про адміністративне правопорушення № 34-04/395 від 19.09.2018 року та доданих до нього матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 , обіймаючи посаду судді Приморського районного суду м. Одеси, як суб`єкт, визначений у підпункті «ґ», пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», 21.10.2016 року отримала у власність подарунок у грошовій формі (розміром 960 000 грн.), вартістю якого перевищує один прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на день прийняття подарунка, від громадянина України ОСОБА_2 , який не є їй близькою особою у розумінні абзацу четвертого частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання корупції», чим порушила вимоги статті 23 «Закону України про запобігання корупції».

Районний суд, беручи до уваги, що адміністративне правопорушення фактично було вчинено ОСОБА_1 21.10.2016 року, а протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-5 КУпАП, надійшов до Приморського районного суду м. Одеси 25.09.2018 року, після чого був скерований до апеляційного суду Одеської області для вирішення територіальної підсудності, який 31.10.2018 року надійшов до Київського районного суду м. Одеси, після спливу строку передбаченого ст.38 КУпАП, тобто після двох років з дня вчинення адміністративного правопорушення, дійшов до висновку, що суд позбавлений об`єктивної можливості вирішити питання щодо притягнення ОСОБА_1 до відповідальності, вставленої цим Кодексом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що не погоджується із оскарженою постановою суду, вважає її незаконною та необґрунтованою, посилаючись при цьому на те, що суд першої інстанції всупереч імперативним вимогам ч.2 ст. 268 КУпАП розглянув справу без її участі з порушенням строку розгляду, не розглянувши заявлені клопотання про зупинення провадження по справі, виклик свідків, витребування доказів та закриття провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, обґрунтовуючи прийняте рішення суд не вирішив ступінь її відповідальності в аспекті визначення вини. Також ОСОБА_1 звертає увагу на те, що вона не є суб`єктом відповідальності за інкримінованим правопорушенням, оскільки з 05.11.2009 року по теперішній час безперервно перебуває у відпустці по догляду за дитиною, а тому вже протягом тривалого часу, а саме більш як 9 років не здійснює діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави. Під час складання протоколу уповноваженою особою, всупереч вимогам чинного законодавства, не встановлено причинно-наслідковий зв`язок між її перебуванням на посаді та здійсненням нею діяльності, пов`язаної із виконанням функцій держави, що, в свою чергу, у відповідності до законодавчого визначення і є передумовою для застосування відповідних обмежень із настанням негативних дія особи-порушника наслідків. Також ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції під час розгляду справи не звернув уваги на те, що 03.11.2016 року, нею із дотриманням вимог діючого на той момент законодавства, подано повідомлення про суттєві зміни в майновому стані, метою якого було декларування об`єкту нерухомості, що був придбаний в інтересах дитини ОСОБА_3 за кошти ОСОБА_2 , який є батьком ОСОБА_2 . Таким чином, у зазначеному повідомленні фактично відображено набуття ОСОБА_1 у власність за відплатним правочином квартири, а не грошових коштів. Наведене вище, на думку ОСОБА_1 , свідчить про відсутність будь-якого умислу у неї на вчинення протиправної дії та вказує на відсутність самої події інкримінованого правопорушення, оскільки ніхто не вправі заборонити батьку дитини виконувати у такій формі батьківський обов`язок, а їй самоусуватись від виконання обов`язків законного представника та діяти всупереч інтересам своєї дитини. Крім того ОСОБА_1 звертає увагу на те, що п.1 ч. 2 ст.23 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що передбачені ч. 1 ст. 23 Закону обмеження щодо вартості подарунку не поширюються на подарунки, які даруються близькими особами, тоді як вона вважає ОСОБА_2 саме близькою особою в розумінні абз. 3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання корупції». Також ОСОБА_1 вважає, що направлення справи на розгляд до Київського районного суду м.Одеси, який не є територіально найближчим до Приморського районного суду м.Одеси, суперечить критерію безсторонності, оскільки саме під юрисдикцією цього суду Київським ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області під процесуальним керівництво Одеської місцевої прокуратури №1 зареєстровані численні провадження, в межах яких створюються штучні умови та спроби притягти її до співвідповідальності по справам, що стосуються бізнесової діяльності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Посилаючись на вищенаведені обставини, ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою провадження у справі закрити на підставі п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП.

Хід розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Справа надійшла до Одеського апеляційного суду 10.04.2019 року.

Судове засідання було призначено на 02.05.2019 року (у межах строку, встановленого ч.4 ст. 294 КУпАП).

У зв`язку з неявкою сторін судове засідання відкладено на 14.05.2019 року.

У судовому засіданні 14.05.2019 року ОСОБА_1 надавала пояснення, представник ОСОБА_1 - адвокат Форманюк О. М. заявив клопотання про відкладення розгляду справи, вказане клопотання було задоволено, розгляд справи було відкладено на 25.06.2019 року.

У судовому засіданні 25.06.2019 року ОСОБА_1 надавала пояснення, були допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , була оголошена перерва у судовому засіданні до 15.07.2019 року.

15.07.2019 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з хворобою її дитини, при цьому докази на підтвердження цього вона зобов`язалась надати у наступне судове засідання, від представника ОСОБА_1 також надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки він не встиг ознайомитися з матеріалами справи у повному обсязі. Зазначені клопотання учасників судового розгляду були задоволені, розгляд справи був перенесений на 29.07.2019 року.

29.07.2019 року розгляд справи не відбувся з причин хвороби ОСОБА_1 , адвокат Замковенко М. І. заявив клопотання про зупинення розгляду справи, при цьому докази на підтвердження хвороби зобов`язався надати у наступне судове засідання, у зв`язку із неявкою ОСОБА_1 у судове засідання розгляд справи було відкладено на 23.09.2019 року.

23.09.2019 року ОСОБА_1 знову не з`явилася у судове засідання апеляційного суду, її захисник пояснив неявку тим, що ОСОБА_1 перебуває на лікуванні з донькою за межами України, яке має у листопаді закінчитися, при цьому докази на підтвердження цього зобов`язався надати у наступне судове засідання, у зв`язку з цими обставинами була оголошена перерва у судовому засіданні до 04.11.2019 року.

04.11.2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Замковенко М. І. звернувся до апеляційного суду з клопотанням про зупинення розгляду апеляційної скарги, поданої ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 , яка наполягає на тому, аби розгляд апеляційної скарги здійснювався за її безпосередньої участі, на даний момент перебуває у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною, з рекомендованим домашнім доглядом за нею.

У зв`язку з неявкою ОСОБА_1 у судове засідання, справу у черговий раз було відкладено на 29.11.2019 року.

ОСОБА_1 та її представник у судове засідання, призначене на 29.11.2019 року не з`явилися, хоча про дату та час розгляду справи були сповіщені належним чином.

29.11.2019 року від адвоката Замковенко М. І. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на іншу дату, з проханням не призначати слухання справи на грудень 2019 року, оскільки адвокат перебуватиме на лікуванні за межами України, при цьому доказів зазначеного не надав, крім того, 29.11.2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Форманюк О. М. звернулася до апеляційного суду із заявою, в якій просила вирішення клопотання щодо зупинення розгляду справи, яке було заявлено у минулих судових засіданнях, у відсутність представника, оскільки він, через хворобу не має можливості прибути у судове засідання.

Враховуючи, що ОСОБА_1 вже надала пояснення у суді апеляційної інстанції (що вказує на дотримання апеляційним судом вимог ч.2 ст. 268 КУпАП), має двох захисників, які також надали пояснення, були допитані свідки у даній справі, вирішені усі клопотання та те, що протягом тривалого часу ОСОБА_1 до апеляційного суду не з`являється та розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з її неявкою, або неявкою її представників, при цьому жодного разу не надано доказів поважності неявки у судове засідання, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 та її захисники штучно затягують судовий розгляд, у зв`язку з чим вирішив розглядати справу за відсутності ОСОБА_1 та її захисників.

У судовому засіданні прокурор Войтов Р. Г. вважав, що постанова суду законна та обґрунтована, зазначив, що ОСОБА_1 дійсно скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-5 КУпАП, оскільки прийняла подарунок від ОСОБА_2 , який не є близькою їй особою у розмінні Закону України «Про запобігання корупції», при цьому зазначив, що закінчився строк притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Заслухавши прокурора, врахувавши пояснення ОСОБА_1 та її захисників, наданих у суді апеляційної інстанції, покази свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги апеляційний суд дійшов таких висновків.

Апеляційним судом встановлено, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувся за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 .

При цьому, відповідно до ч.2 ст. 268 КУпАП при розгляді справ про адміністративні правопорушення, передбачені частиною першою статті 44, статтями 51, 146, 160, 172-4 - 172-9, 173, 173-2, частиною третьою статті 178, статтями 185, 185-1, статтями 185-7, 187 цього Кодексу, присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, є обов`язковою. У разі ухилення від явки на виклик органу внутрішніх справ або судді районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду цю особу може бути органом внутрішніх справ (Національною поліцією) піддано приводу.

Таким чином, розглянувши справу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, встановленої ч.1 ст. 172-5 КУпАП, за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, районний суд грубо порушив вимоги ч.2 ст. 268 КУпАП, що є безумовною підставою для скасування постанови суду.

Крім того, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги стосовно того, що закриваючи провадження у адміністративній справі на підставі п.7 ч.1 ст.247 КпАП України, в зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КпАП України, суд першої інстанції не врахував те, що статтею 280 КУпАП встановлено обов`язок суду з`ясовувати при розгляді справи про адміністративне правопорушення, поміж іншого, і чи винна дана особа в його вчиненні. При цьому норм щодо відсутності у суду повноважень на встановлення обставин щодо вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі винесення постанови про закриття провадження за п.7 ч. 1 ст. 247 КУпАП вказаний Кодекс не містить.

Водночас, зі змісту ч.1 ст.38 КУпАП вбачається, що закриття провадження на зазначеній підставі можливе за одночасної наявності таких умов: вчинення (виявлення) адміністративного правопорушення; сплив встановленого законом строку.

Тобто для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків, передбачених ст.38 КУпАП, можливо лише за умови встановлення факту вчинення особою протиправної дії чи бездіяльності, що підпадають під визначені законом ознаки адміністративного правопорушення.

У разі недоведеності наявності складу адміністративного правопорушення та не підтвердження його належними та допустимими доказами, виключається можливість закрити провадження у адміністративній справі саме за п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Враховуючи вищенаведене, закриття провадження по адміністративній справі на підставі п.7 ч.1 ст.247 КпАП України можливо лише у разі встановлення винуватості ОСОБА_1 у інкримінованому їй адміністративному правопорушенні, однак у мотивувальній частині постанови такі висновки відсутні, судом не встановлено жодних фактичних обставин по справі, оскільки суд обмежився лише перенесенням описової частини протоколу стосовно ОСОБА_1 , до свого рішення та закрив провадження у справі у зв`язку із закінченням строку притягнення особи до адміністративної відповідальності, що також є підставою для скасування постанови районного суду.

Скасовуючи постанову місцевого суду, за наслідками розгляду апеляційної скарги, відповідно до ст. 294 КУпАП України, апеляційний суд приймає нову постанову.

Приймаючи нову постанову, апеляційний суд виходить з такого.

Статтею7 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» закріплено право на справедливий суд, яким кожному гарантовано право на захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

Положення частини 2 статті 7 і частини 3 статті 8 КУпАП регламентують, що провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності та ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.

Відповідно до ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність .Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Згідно з положеннями ст.245 КУпАП України, завданнями у справі про адміністративне правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Положеннями ст.280 КУпАП регламентовано, що суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення; чи винна дана особа в його вчиненні; чи підлягає вона адміністративній відповідальності; чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність; чи заподіяно майнову шкоду; а також з`ясувати інші підстави для правильного вирішення справи.

У відповідності до положень ст.251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, ….., а також іншими документами.

Диспозиція ч.1ст. 172-5 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за порушення встановлених законом обмежень щодо одержання подарунків.

Поняття «подарунок» визначено у ст.1 ч.1 Закону України «Про запобігання корупції», відповідно до якої, що подарунок - це грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи, які надають/одержують безоплатно або за ціною, нижчою мінімальної ринкової.

Об`єктом ст.172-5 КУпАП є порушення передбачених ст.23 Закону України «Про запобігання корупції» заходів щодо запобігання корупції. Як визначено у преамбулі Закону України «Про запобігання корупції», цей Закон визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів.

Таким чином, передбачені ст.23 Закону України «Про запобігання корупції» обмеження щодо одержання подарунку є одним з превентивних антикорупційних механізмів, який забороняє відповідним суб`єктам укладати визначені договори дарування незалежно від реальної мети їх укладання. Сам факт укладання договору дарування є достатнім для констатації порушення встановлених законом обмежень.

З об`єктивної сторони правопорушення характеризується діянням, яке знаходить своє відображення у порушенні особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, вимог закону щодо заборони або обмежень щодо одержання дарунка (пожертви).

Склад правопорушення є формальним. Такі факультативні ознаки об`єктивної сторони як час, місце, способи та засоби його вчинення на кваліфікацію не впливають.

Відповідно до примітки до вказаної статті, суб`єктом правопорушень у цій статті є особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції».

Стаття 23 закону України «Про запобігання корупції» містить обмеження щодо одержання подарунків, у відповідності до ч. 1 вказаної статті, особам, зазначеним у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, забороняється безпосередньо або через інших осіб вимагати, просити, одержувати подарунки для себе чи близьких їм осіб від юридичних або фізичних осіб.

Таким чином, передбачені ст. 23 Закону України «Про запобігання корупції» обмеження щодо одержання подарунку є одним з превентивних антикорупційних механізмів, який забороняє відповідним суб`єктам укладати визначені договори дарування незалежно від реальної мети їх укладання. Сам факт укладання договору дарування є достатнім для констатації порушення встановлених законом обмежень.

Відповідно до п.п. «ґ» п.1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» (у редакції, яка діяла станом на 21.10.2016 року та діючої редакції Закону), судді є суб`єктами, на яких поширюються дія цього Закону.

З поняття «корупційного» подарунка виведено подарунки від близьких осіб, або отримані в якості загальнодоступної знижки, або за умови, що їх вартість не перевищує певного встановленого законом розміру).

Згідно з абзацем 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» (у редакції, яка діяла яка діяла станом на 21.10.2016 року) близькі особи - особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких із суб`єктом не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі, а також - незалежно від зазначених умов - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням згаданого суб`єкта.

З наданих до суду матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 , обіймаючи посаду судді Приморського районного суду м. Одеси, як суб`єкт, визначений у підпункті «ґ» пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», 21.10.2016 року отримала у власність подарунок у грошовій формі (розміром 960 000 грн.), вартість якого перевищує один прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на день прийняття подарунка, від громадянина України ОСОБА_2 , що підтверджується копією розписки від 21.10.2016 року, долученою до пояснень ОСОБА_1 від 16.07.2018 року, які долучені до матеріалів справи.

Як вбачається зі змісту розписки від 21.10.2016 року, вказані грошові кошти отримані ОСОБА_1 від ОСОБА_2 для придбання квартири для їх спільної доньки ОСОБА_3 (т.1, а.с.33).

Крім того, отримання ОСОБА_1 у власність подарунка у грошовій формі (розміром 960 000 грн.) від ОСОБА_2 підтверджується поданим 03.11.2016 року ОСОБА_1 повідомленням про суттєві зміни в її майновому стані, розміщеним на офіційному веб-сайті Національного агентства за посиланням: https://public.nazk.gov.ua/declaration/356b1188-57fb-4e92-94d6-b3f36095bbbd.

При цьому, при поданні ОСОБА_1 декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік у розділі 2.2 «Інформація про членів сім`ї суб`єкта декларування» вказаної декларації не зазначено, що ОСОБА_2 є членом її сім`ї.

Згідно із наданими ОСОБА_1 поясненням від 16.07.2018 року щодо ОСОБА_2 , у 2015-2016 роках ОСОБА_2 не перебував із нею у шлюбі та не був особою, яка спільно проживає, пов`язана спільним побутом, має взаємні права та обов`язки, він не був членом її сім`ї у розумінні Закону України «Про запобігання корупції» (т.1, а.с.27), що спростовує доводи апеляційної скарги та пояснення ОСОБА_1 у судовому засіданні щодо спільного проживання та наявності спільних прав та обов`язків з ОСОБА_2 на момент отримання подарунку.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_1 не є суб`єктом відповідальності за інкримінованим правопорушенням, оскільки з 05.11.2009 року по теперішній час безперервно перебуває у відпустці по догляду за дитиною, а тому вже протягом тривалого часу, а саме більш як 9 років не здійснює діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави, оскільки перебування у відпустці по догляду за дитиною не є відставкою з посади судді, а тому, відповідно до п.п. «ґ» п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції», вона є суб`єктом, на якого поширюються дія цього Закону.

Більш того, апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 подавала щорічні декларації та повідомлення про суттєві зміни у майновому стані, та продовжує це робити по теперішній час, що підтверджується наявною інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті Національного агентства.

Зазначене спростовує такі доводи апеляційної скарги та вказує на обізнаність ОСОБА_1 про обмеження, встановлені відносно неї Законом України «Про запобігання корупції».

Також суд відхиляє посилання на те, що у поданому 03.11.2016 року ОСОБА_1 повідомленням про суттєві зміни в майновому стані, фактично відображено набуття нею у власність за відплатним правочином квартири, а не грошових коштів, оскільки зазначене повідомлення також містить інформацію щодо отримання нею подарунка у грошовій формі (розміром 960 000 грн.) від ОСОБА_2 . Крім того, факт отримання цих грошових коштів також підтверджується відповідною розпискою від 21.10.2016 року.

Як вже було зазначено, передбачені ст.23 Закону України «Про запобігання корупції» обмеження щодо одержання подарунку є одним з превентивних антикорупційних механізмів, який забороняє відповідним суб`єктам укладати визначені договори дарування незалежно від реальної мети їх укладання. Сам факт укладання договору дарування є достатнім для констатації порушення встановлених законом обмежень.

Апеляційний суд, погоджуючись з необхідністю виконання батьком дитини своїх батьківських обов`язків та правом дарувати подарунки своїй дитині, однак ОСОБА_2 зробив подарунок саме ОСОБА_1 , що підтверджується розпискою від 21.10.2016 року та поданим 03.11.2016 року ОСОБА_1 повідомленням про суттєві зміни в її майновому стані.

Доводи ОСОБА_1 про те, що договір купівлі квартири було оформлено на неї оскільки необхідно було терміново придбати квартиру для можливості проживання в ній дитини спростовуються поясненнями ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_2 , відповідно яких станом на час розгляду справи апеляційним судом (тобто більш ніж три роки після отримання подарунку) у вказаній квартирі дитина не проживає.

Також суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 вважає ОСОБА_2 близькою особою з посиланням на норми Сімейного кодексу України, оскільки в даному випадку необхідно застосовувати спеціальну норму, а саме абз.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання корупції», відповідно якої батько дитини суб`єкта декларування не входить до переліку близьких осіб.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта, що направлення справи на розгляд до Київського районного суду м.Одеси, який не є територіально найближчим до Приморського районного суду м.Одеси, суперечить критерію безсторонності, оскільки саме під юрисдикцією цього суду Київським ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області під процесуальним керівництво Одеської місцевої прокуратури №1 зареєстровані численні провадження, в межах яких створюються штучні умови та спроби притягти її до співвідповідальності по справам, що стосуються бізнесової діяльності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , оскільки питання направлення справи до іншого суду було вирішено в межах своєї компетенції судом апеляційної інстанції. До того ж ОСОБА_1 та її захисниками не заявлялися відводи судді Київського районного суду м.Одеси Іванчуку В.М., який розглянув справу.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_2 , не є ОСОБА_1 близькою особою, у відповідності до абзацу четвертого ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання корупції», апеляційний суд вважає, що отримавши від ОСОБА_2 подарунок у грошові формі у розмірі 960 000 грн., ОСОБА_1 порушила вимоги статті 23 «Закону України про запобігання корупції» та вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-5 КУпАП, наданими у справі доказами доведена наявність вини ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-5 КУпАП.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що наявними у справі доказами підтверджена винуватість ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-5 КУпАП.

Позиція апелянта, яку він висловив в апеляційній скарзі щодо невизнання своєї вини розцінюється апеляційним судом як спосіб самозахисту та уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення.

Разом з тим, апеляційний суд враховує, що, відповідно до ч. 2 ст. 38 КУпАП, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення. Адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, а також правопорушень, передбачених статтями 164-14, 212-15, 212-21 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.

Згідно матеріалів справи, адміністративне правопорушення було вчинено 21.10.2016 року (дата отримання ОСОБА_1 у власність подарунку у грошовій формі) та виявлено 19.09.2018 року (дата складання протоколу про адміністративне правопорушення).

Таким чином, на момент розгляду вказаної справи в апеляційному суді 29.11.2019 року строки накладення адміністративного стягнення, передбачені ст. 38 КУпАП, вже спливли.

Згідно п.7 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Слід зазначити, що встановлення законодавцем строку давності притягнення до відповідальності є важливою гарантією прав особи, що випливає з принципу правової визначеності, який є елементом принципу верховенства права. У зв`язку з цим тлумачення положень частини другої статті 38 КУпАП не може носити довільного характеру та розумітися суто формально.

Практика ЄСПЛ не містить конкретних вимог щодо того, яким тривалим має бути строк притягнення до відповідальності, у тому числі до адміністративної, залишаючи це питання на розсуд держави, у першу чергу, законодавця. Проте на думку ЄСПЛ, держави повинні встановити такі строки, при цьому відповідні норми мають відповідати критеріям якості та передбачуваності, що накладає певні обмеження під час їх тлумачення таке тлумачення має бути виключно послідовним роз`ясненням правил кримінальної, адміністративної чи іншої відповідальності, яке повинно бути сумісним з сутністю правопорушення та може бути розумно передбачуваним (див.: ОАО Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia, §571).

У відповідності до ч.8 ст.294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін;

2) скасувати постанову та закрити провадження у справі;

3) скасувати постанову та прийняти нову постанову;

4) змінити постанову.

Таким чином, враховуючи викладене в своїй сукупності, апеляційний суд вважає за необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, постанову суду першої інстанції як прийняту з порушенням норм процесуального права - скасувати, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-5 КУпАП - закрити на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи в апеляційному суді строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП.

Керуючись ст. 247, 293, 294 КУпАП, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Київського районного суду м.Одеси від 20.02.2019 року, якою провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.172-5 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КпАП України - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою провадження по адміністративній справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.172-5 КУпАП - закрити на підставі п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст.38 КУпАП.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду Ю.І. Кравець