Провадження № 3-5576/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Агафонов С. А., за участі прокурора Алтухова А.П., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла від Департаменту захисту економіки Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що мешкає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на даний час не працює, за ознаками ч. 2 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

До Солом`янського районного суду м. Києва надійшли матеріали справи про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що 18 червня 2019 р. старшим оперуповноваженим сектору протидії корупції УЗЕ в Київській області Горшковим А.Р. складено протокол № 716 за ч. 2 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно зазначеного протоколу, ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді головного державного інспектора відділу розгляду звернень громадян та доступу до публічної інформації управління обслуговування платників ГУ ДФС у Київській області, являючись державним службовцем категорії «В», маючи спеціальне звання радника податкової та митної справи III рангу, являючись суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, згідно з пп. «в» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону «Про запобігання корупції», в порушення вимог ч. 2 ст 52 даного Закону, пункту 1 рішення НАЗК від 10.06.2016 №2 «Про початок роботи системи подання та оприлюднення декларацій осіб, уповноважених виконання функцій держави або місцевого самоврядування» та п. 6 розділу II Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Реєстру, затвердженого рішенням НАЗК від 10.06.2016 № 3, не повідомила про суттєві зміни у майновому стані, які виникли у зв`язку з отриманням 25.00.2018 доходу в розмірі 966 000 грн., від продажу квартири, чим вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачене ч. 2 ст. 172-6 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 вини у вчиненні інкримінованого їй адміністративного правопорушення не визнала, зазначивши, що будь-якого умислу на приховування даних коштів в неї не було. Вона, виходячи із змісту ч. 2 ст. 52 ЗУ «Про запобігання корупції» вважала, що інформацію про продаж майна необхідно відображати в декларації, а не в суттєвих змінах, оскільки отримання коштів від продажу квартири не є доходом.

Ніяких змін в її майновому стані, на її думку, не відбулось, замість квартири, вона отримала кошти в сумі 966000,00 грн.

Зазначила, що кошти в сумі 966000,00 грн. вказала в щорічній декларації.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 просила провадження в справі закрити в зв`язку з відсутності в її діях складу адміністративного правопорушення, оскільки вона не переслідувала ніякого корупційного інтересу.

Прокурор висловив свою думку про те, що ОСОБА_1 повинна була відповідно до вимог ч. 2 ст. 52 ЗУ «Про запобігання корупції» в обов`язковому порядку задекларувати суттєві зміни в майновому стані, а саме суму 966000,00 грн., оскільки ця сума є доходом від продажу квартири.

Суддя, вислухавши прокурора та ОСОБА_1 прийшов до висновків, які мотивує наступним чином.

Під час судового розгляду встановлено і не заперечується учасниками, що ОСОБА_1 продала власну квартиру та відповідно, за яку отримала кошти в сумі 966000,00 грн. Після купівлі-продажу ОСОБА_1 не внесла до сайту НАЗК повідомлення про суттєві зміни в її майновому стані, мотивуючи це тим, що не знала, що кошти отримані від продажу квартири є доходами та підлягають оприлюдненню на сайті НАЗК шляхом повідомлення про суттєві в майновому стані.

Разом з тим, як також встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 вчасно подала щорічну декларацію про доходи за 2018 р., в яку, відповідно, внесла зазначену суму.

Крім того, проаналізувавши декларації ОСОБА_1 за попередні роки, суддя встановив, що квартира, яка була продана, в них постійно зазначалася. Тобто, ОСОБА_1 ніколи не приховувала, що є власником зазначеної квартири.

Продавши цю квартиру та отримавши кошти за неї, ОСОБА_1 також не мала будь-якого наміру приховати їх, що підтверджується тим, що дані кошти вона задекларувала в декларації за 2018 р.

Таким чином, суддя приходить до висновку про відсутність у ОСОБА_1 корупційного інтересу щодо приховування коштів від продажу квартири, а її вина характеризується звичайною необережністю внаслідок нерозуміння та невірного трактування норми ч. 2 ст. 52 ЗУ «Про запобігання корупції», оскільки вона не передбачала суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча могла і повинна була передбачити.

Згідно з п. 2 роз`яснень спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією» вих. № 223-943/0/4-17 від 22.05.2017 року, суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність, виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять беззаперечних доказів того, що ОСОБА_1 не декларуючи суттєві зміни в майновому стані діяла з корупційним умислом на приховування коштів в сумі 966000,00 грн., а тому суддя зобов`язаний застосувати положення презумпції невинуватості, згідно з якими ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість, і навпаки, орган чи особа, які обвинувачують іншу особу у вчиненні адміністративного правопорушення, зобов`язані довести її вину, в тому числі і умисел.

Відповідно до того ж принципу, винуватість особи має доводитися належними та допустимими доказами, що отримані відповідно до вимог Закону.

За положеннями ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних злочинним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Положення ст. 129 Конституції України регламентують, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

При розгляді справ про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, суди зобов`язані забезпечувати своєчасний та якісний їх розгляд, точне й неухильне застосування чинного законодавства. Вирішуючи справи цієї категорії, суди повинні керуватися Конституцією України, Конвенцією ООН проти корупції (Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року), Кримінальною конвенцією Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 27 січня 1999 року), додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 15 травня 2003 року), Законом України від 14 жовтня 2014 року N 1700-УІІ "Про запобігання корупції", Кодексом України про адміністративні правопорушення, іншими нормативно-правовими актами України, а також практикою Європейського суду з прав людини.

У цьому аспекті слід зауважити, що рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

За положеннями ст. 10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Відповідно до положень ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці данні встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, а також іншими документами.

Згідно положень ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, при розгляді даної категорії справ обов`язково має встановлюватись умисний характер вчиненого діяння, а також наявність відповідного корисливого або іншого особистого інтересу особи чи інтересу третіх осіб, яким суб`єкт правопорушення мав керуватись при вчиненні відповідного проступку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання корупції",

корупційне правопорушення - діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій ст. 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність;

корупція - використання особою, зазначеною у ч. 1 ст. 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у ч. 1 ст. 3 цього Закону, або її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей;

Зазначене визначення корупції узгоджується із ратифікованими Україною Цивільною Конвенцією про боротьбу з корупцією 1989 року, Кримінальною конвенцією про боротьбу з корупцією 1993 року, Конвенцією ООН 2003 року та п. 3.22. Рішення Конституційного суду України N 21-рп/2010 від 6 жовтня 2010 року, в яких зазначено, що термін "корупція" означає "використання особою наданих їй службових повноважень та пов`язаних з цим можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб", а корупційна діяльність безпосередньо пов`язується з корисливими діями (бездіяльністю) посадової особи при виконанні покладених на неї службових обов`язків. Зазначене може прирівнюватись до давання чи отримання хабара, зловживання службовим становищем чи впливом, сприяння відмиванню отриманих від корупційних злочинів доходів, їх приховування, розкрадання чи нецільового використання майна, перешкоджання здійсненню правосуддя, а також незаконного збагачення як значного збільшення доходів, яке перевищує законні доходи особи яке вона не може раціонально обґрунтувати, тощо.

Таким чином, за змістом міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надала Верховна Рада України, обов`язковими ознаками, за якими будь-яка неправомірна чи неетична поведінка осіб, уповноважених на виконання функцій держави може визнаватись корупційною, а так само й процедура віднесення тих чи інших діянь названих суб`єктів до категорії корупційних та їх кваліфікації за відповідними нормами глави 13-А КУпАП в тому числі і за ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, є умисна форма вини, використання свого службового становища та мета - одержання неправомірної вигоди.

Щоб вважати, що відповідні дії мали ознаки відповідного адміністративного правопорушення, необхідно виходити, крім того, із вимог ст. 9 КУпАП.

Згідно з вказаною нормою, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, визначається лише умисною формою вини, тобто коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Таким чином, при розгляді даної категорії справ обов`язково має встановлюватись умисний характер вчиненого діяння, а також наявністю відповідного корисливого або іншого особистого інтересу особи чи інтересу третіх осіб, яким суб`єкт правопорушення мав керуватись при вчиненні відповідного проступку.

З врахуванням положень ст. 1 Закону "Про запобігання корупції", сутність порушення фінансового контролю полягає в тому, що особа, яка за законом зобов`язана задекларувати свої доходи, своєчасно подати декларацію та повідомлення про суттєві зміни у майновому стані, прагне уникнути цього і таким чином досягти певної мети. А тому орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення, повинен довести наявність в діях особи умислу на несвоєчасне подання такого повідомлення.

В зв`язку з викладеним, суддя вважає можливим взяти до уваги позицію ОСОБА_1 про відсутність в неї умислу на вчинення правопорушення, яке полягало у неповідомленні про суттєву зміну майнового стану Національного агентства з питань запобігання корупції (НАЗК) внаслідок продажу квартири, оскільки вона задекларувала вказані кошти в декларації про доходи за 2018 рік.

Інші докази у справі не доводять вини ОСОБА_1 у формі умислу на вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-6 КУпАП.

Таким чином, зваживши у сукупності наведені вище докази, суддя вважає, що дії ОСОБА_1 не містять ознак дій, пов`язаних з корупцією, умисел, мета і мотив на приховування одержаних від продажу квартири коштів ОСОБА_1 не доведені, а тому, відповідно, відсутня суб`єктивна сторона складу корупційного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, отже відсутній склад адміністративного правопорушення, тому провадження щодо останньої підлягає закриттю.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. ст. 247, 283, 284 КУпАП суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 172-6 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її ухвалення.

Суддя С.А. Агафонов