Провадження № 33/824/557/2019 Головуючий у 2 інстанції Гайдай Р.М.
Категорія: ч. 1 ст. 172-6 КУпАП
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2019 року м. Київ

Суддя Київського апеляційного суду Гайдай Р.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2018 року, якою

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1,

визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п'ятдесят) грн.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 судовий збір, що становить 352 гривні 40 копійок.

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 притягнута до адміністративної відповідальності за те, що відповідно до витягу з наказу ГУ ДФС у м. Києві № 1043-о від 20 листопада 2015 року у порядку переведення, з 24 листопада 2015 року призначена на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу перевірок з окремих питань управління аудиту окремих об'єктів та категорій платників ГУ ДФС у місті Києві, а наказом ГУ ДФС у місті Києві № 811-о від 17 серпня 2017 року ОСОБА_1 з 21 серпня 2017 року переведено на аналогічну посаду в Департамент аудиту ГУ ДФС у місті Києві, яка відноситься до категорії «В» посад державної служби, при цьому 24 листопада 2015 року останню попереджено про спеціальні обмеження, встановлені Законом України «Про державну службу» та «Про засади запобігання і протидії корупції» щодо прийняття на державну службу та проходження державної служби.

Відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» (далі - Закон), державні службовці є суб'єктами, на яких поширюється дія цього Закону.

У відповідності до статті 1 Закону, суб'єктами декларування є особи, зазначені у пункті 1, підпунктах &q?ні;а&q?ун; і &quпі;в&q?та; пункту 2, пунктах 4 і 5 части першої статті 3 цього Закону, інші особи, які зобов'язані подавати декларацію відповідно до цього Закону.

Таким чином, ОСОБА_1, будучи державним службовцем, є суб'єктом, на якого поширюється дія Закону та є суб'єктом відповідальності за вчинення правопорушень, пов'язаних з корупцією.

Частиною 1 статті 45 Закону визначено, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах &q?ні;а&q?нк; і &q?ід;в&q?ах; пункту 2, пун 5 частини першої статті 3 цього Закону, зобов'язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - Національне агентство) декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Отже, ОСОБА_1, починаючи з 1 січня 2018 року, і не пізніше 1 квітня 2018 року зобов'язана подати щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік, однак така декларація подана останньою 9 квітня 2018 року, тобто несвоєчасно без поважних причин.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2018 року скасувати та закрити провадження у справі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції при застосуванні ст. 172-6 КУпАП неправильно встановив склад правопорушення, крім того залишив без уваги керівні роз'яснення ВССУ «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов'язані з корупцією» від 22 травня 2017 року в частині обов'язковості встановлення в діях правопорушника складу правопорушення та обов'язковості наявності «суб'єктивної сторони у вигляді умислу».

Апелянт вказала, що судом першої інстанції не обґрунтовано на підставі яких умовиводів є висновок про відсутність поважних причин щодо несвоєчасності подання декларації, а також чому догляд за двома дітьми не вважається поважною причиною у вчиненні проступку, який фактично виправлено 06 квітня 2018 року лише після повідомлення громадянкою ОСОБА_2 (працівниця відділу кадрів з місця роботи апелянта), яка норма законодавства надає право суду робити такий висновок.

Крім того, апелянт вказала, що згідно законодавства, особа в період відпуски по догляду за дитиною, не виконує функції державного службовця, а відтак не може вважатися суб'єктом адміністративного правопорушення щодо фінансового контролю. При цьому, судом взято на себе тягар узаконення порушення строку притягнення до адміністративної відповідальності після закінчення 3-х місячного строку притягнення до адміністративної відповідальності з дня виявлення правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, ОСОБА_1 та її захисника - адвоката Карпічева Ю.Г., котрі підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задоволити, думку прокурорів Дяченка В.П. та Онищенка А.В., котрі заперечували проти задоволення поданої апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходжу до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 наказом ГУ ДФС у місті Києві № 811-о від 17 серпня 2017 року з 21 серпня 2017 року переведено на посаду в Департамент аудиту ГУ ДФС у місті Києві, яка відноситься до категорії «В» посад державної служби.

Відповідно до п.п. &quif;в&quor; п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України &ququ;Про запобігання корупції&q?ра;, ОСОБА_1 є суб'єктом відповідальності за вчинення правопорушення пов'язаного з корупцією.

Частиною 1 статті 45 Закону визначено, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах &q?и,;а&q?ач; і &q?ун;в&qu, ; п. 2, п. 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону, зобов'язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - Національне агентство) декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

В судовому засіданні апеляційного суду, ОСОБА_1 вказала, що вже третій рік перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Несвоєчасне подання щорічної декларації за 2017 рік, особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування відбулося у зв'язку із вихованням двох дітей, а також із технічних причин, а саме несправністю комп'ютера. Крім того, ОСОБА_1 зауважила, що ніяких змін у декларації за 2017 рік особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування у порівнянні із попереднім роком, крім виплат по догляду за дитиною, у неї не відбулося. Електронний ключ доступу до системи подання та оприлюднення відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» нею був отриманий 06 квітня 2018 року та 09 квітня 2018 року було подано електронну декларацію.

За змістом ч. 1 ст. 172-6 КУпАП конструктивною ознакою суб'єктивної сторони несвоєчасного подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування є вина особи у формі прямого чи непрямого умислу.

Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала цих наслідків (ч. 1 ст. 10 КУпАП). Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити (ч. 1 ст. 11 КУпАП).

Основною причиною пропуску строку подання щорічної декларації, було те, що ОСОБА_1 перебуває у відпустці по догляду за дитиною і про обов'язок щодо подачі декларації до 01 квітня 2018 року забула в силу зазначених обставин. Апеляційний суд вважає, що догляд за двома малолітніми дітьми є поважною причиною пропуску строку на подання щорічної декларації.

При цьому, у постанові суду, а також доказами, які містяться у справі про адміністративне правопорушення, пов'язаного з корупцією ці доводи ОСОБА_1про причини несвоєчасного подання нею декларації не спростовані.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_1 подала декларацію майже одразу після отримання нею електронного ключа доступу до системи подання та оприлюднення. Таке повідомлення в порядку ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» шляхом подачі електронної декларації до НАЗК виключають наявність вини у формі умислу у вчиненні зазначених дій, а відтак і наявності суб'єктивної сторони даного правопорушення.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», корупція це використання особою, зазначеною у ч. 1 ст. 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у частині першій статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей, а правопорушення, пов'язане з корупцією це діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій ст. 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Зазначене визначення корупції узгоджується із ратифікованими УкраїноюЦивільною Конвенцією про боротьбу з корупцією 1989 року, Кримінальною конвенцією про боротьбу з корупцією 1993 року, Конвенцією ООН 2003 року та п. 3.22. Рішення Конституційного суду України № 21-рп/2010 від 6 жовтня 2010 року в яких зазначено, що термін «корупція» означає «використання особою наданих їй службових повноважень та пов'язаних з цим можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб», а корупційна діяльність безпосередньо пов'язується з корисливими діями (бездіяльністю) посадової особи при виконанні покладених на неї службових обов'язків. Зазначене може прирівнюватись до давання чи отримання хабара, зловживання службовим становищем чи впливом, сприяння відмиванню отриманих від корупційних злочинів доходів, їх приховування, розкрадання чи нецільового використання майна, перешкоджання здійсненню правосуддя, а також незаконного збагачення як значного збільшення доходів, яке перевищує законні доходи особи яке вона не може раціонально обґрунтувати, тощо.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності, що закріплений у ч. 2 ст. 61 Конституції України, при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом'якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого правопорушення. Конституційне право на судовий захист належить до невідчужуваних та непорушних. Кожен під час розгляду будь-якої справи, має право на правосуддя, яке відповідало б вимогам справедливості.

Сукупність наведених вище обставин доводить невідповідність ухваленої судом постанови вимогам закону, свідчить про односторонній та формальний підхід суду щодо об'єктивного, неупередженого та законного розгляду справи на підставі з'ясування всіх обставин, що мають значення для її правильного вирішення та неупередженої оцінки всіх доказів у справі у їх сукупності та взаємопов'язаності.

Матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять будь-яких доказів, що безпосередньо, поза розумним сумнівом вказувалиб на наявність у ОСОБА_1 умислу (прямого чи непрямого) та відповідного корисливого або іншого особистого інтересу особи, чи інтересу третіх осіб, на несвоєчасне подання щорічної декларації.

Крім того фактично, притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП в якості негативних наслідків тягне за собою не тільки застосування санкції, передбачених самою статтею, а і обов'язкове застосування санкцій у вигляді позбавлення права на державну службу, які передбачені п. 3 ч. 1 ст. 84 Закону «Про державну службу». Тому, прийняття судом рішення про визнання ОСОБА_1 винною та притягнення її до адміністративної відповідальності є таким, що порушує вимоги щодо справедливості права та співрозмірності покарання тяжкості вчиненого правопорушення.

В оскаржуваному судовому рішенні не надано оцінку доказам, що повинні враховуватися при прийнятті рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, постанова судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня2018 року не відповідає вимогам закону і повинна бути скасована, а провадження по справі - закрите, за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

На підставі наведеного, керуючись п. 1 ст. 247, ст.. 294 КУпАП, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити.

Постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2018 року, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП - скасувати, а провадження в справі закрити, за відсутністю в діях останньої складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду Р.М. Гайдай