Справа №461/9385/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2019 року м. Львів

Суддя Галицького районного суду м. Львова Радченко В.Є., з участю особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, розглянувши матеріали адміністративної справи, які надійшли з Управління Укртрансбезпеки у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, пенсіонера, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2/12А,

за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення , -

в с т а н о в и в:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення № 0003065 від 28.11.2018 року, ОСОБА_1 в місті Львові на площі Міцкевича,1, 28 листопада 2018 року об 10 год. 55 хвилин на автомобілі НОМЕР_1 надавав послуги з перевезення пасажирів в режимі «таксі» без ліцензії, чим порушив вимоги ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Дані дії ОСОБА_1 кваліфіковані спеціалістом Управління Укртрансбезпеки у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті за ч. 1 ст. 164 КУпАП як провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб'єкта господарювання.

ОСОБА_1 в судовому засіданні зазначив, що у нього не було на меті здійснювати будь-яку господарську діяльність. Дійсно автомобіль облаштований як таксі тому, що його син працює таксистом. Проте ОСОБА_1 не займається перевезенням пасажирів. Коли автомобіль 28.11.2018 р. зупинила поліція пасажирів не було.

Суд, заслухавши пояснення особи, що притягується до адміністративної відповідальності, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку та обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Обовязок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст.62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 р., Першого протоколу та протоколів 2,4,7 та 11 до Конвенції».

Положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

В той же час, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v.Spain» від 06.12.1998 (п.146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб виконуючи свої обов'язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

У відповідності із ст.9 КУпАП адміністративним проступком визнається протиправна, винна дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Ч. 1 ст. 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено адміністративну відповідальність за провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб'єкта господарювання або без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, чи здійснення таких видів господарської діяльності з порушенням умов ліцензування, а так само без одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом (крім випадків застосування принципу мовчазної згоди) .

Згідно з ч.1 ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Під час розгляду справи судом не здобуто доказів наявності вини ОСОБА_1 у вчинені правопорушення, яке ставиться йому у вину органом Управління Укртрансбезпеки у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті.

ОСОБА_1 зазначав спеціалісту Управління Укртрансбезпеки у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті під час складення протоколу та суду в судовому засіданні про те, що він не працює на таксі та не здійснює послуги з перевезення пасажирів.

Будь яких доказів, які могли б підтверджувати вину ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, що ставиться йому у вину, рапортів, пояснень свідків, відеозаписів, тощо до матеріалів справи не додано. У протоколі про адміністративне правопорушення фіксуються дані про події, які мали місце. Проте, сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути доказом вини особи у вчиненні правопорушення. Долучена до протоколу про адміністративне правопорушення фотокопія автомобіля НОМЕР_1 не підтверджує наявність вини ОСОБА_1, а навпаки підтверджує пояснення останнього про те, що він не здійснює послуги з перевезення пасажирів. На фотокопії автомобіля видно, що в транспортному засобі відсутні будь-які пасажири. Як зазначав ОСОБА_1, автомобіль обладнаний «шашечкою» для позначення таксі тому, що син ОСОБА_1 працює таксистом.

Проаналізувавши та оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, судом не здобуто даних про те, що ОСОБА_1 надавав послуги з перевезення пасажирів в режимі «таксі» без ліцензії, чим порушив вимоги ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт». Тобто, в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП.

Згідно із ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 7, 164, 247, 280, 283-284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст.164 КУпАП України закрити за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м.Львова протягом десяти днів з дня винесення постанови і набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя В.Є. Радченко