КИЇВСЬКИЙ AПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Ігнатов Р.М., за участі:

секретаря судового засідання ? Бендюжик Ю.А.

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ? ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 23.05.2019, -

В С Т А Н О В И В

Цією постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 (шестисот) неоподаткованих мінінмумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 01 (один) рік. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір, що становить 384,20 гривень.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції особа, яка притягається до відповідальності ? ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій він просить апеляційний суд скасувати постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 23.05.2019 на звільнити його від адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, на підставі ст.21 КУпАП, надіславши матеріали справи на розгляд трудовому колективу ФОП " ОСОБА_2 " та зобов?язавши ФОП " ОСОБА_2 " у десятиденний строк з дня одержання матеріалів повідомити Київський апеляційний суд про застосовані заходи громадського впливу.

В обґрунтування апеляційних вимог ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції при винесенні постанови не було враховано його щире каяття, ту обставину, що він жодного разу не притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України, зробив для себе належні висновки, являється відповідальним та законослухняним громадянином. Зауважує, що застосування до нього покарання, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, є занадто суворою мірою відповідальності, оскільки позбавлення його права керування транспортними засобами призведе до втрати основного джерела доходу його родини, адже апелянт працює водієм, має на утриманні двох малолітніх дітей, непрацюючу дружину, проживає в орендованому помешканні, що в сукупності підтверджує його скрутне матеріальне становище. А тому, оскільки судом першої інстанції при розгляді даної справи не було враховано звернення трудового колективу ФОП " ОСОБА_2 ", де апелянт працює на посаді водія, про його передачу на поруки, то просить врахувати його під час апеляційного розгляду справи.

Інших самостійних доводів апеляційна скарга не містить.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 20.04.2019 о 21 год. 49 хв. в м.Києві по вул. Деревообробна, 5 керував автомобілема "Фольцваген", д.н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп?яніння. Огляд на стан сп?яніння зі згоди водія проводився у встановленому законом порядку за допомогою приладу "Драгер" у присутності двох свідків, результат тесту ? позитивний 2,04 проміле, чим порушив п.2.9. а) ПДР України.

Заслухавши доповідь судді, доводи ОСОБА_1 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити, дослідивши матеріали справи і з`ясувавши питання, які виникли під час такого дослідження, перевіривши законність та обґрунтованість постанови місцевого суду в межах апеляційної скарги, а також доводи апеляції, суд вважає апеляційні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Суд переглядає судові рішення суду першої інстанції межах апеляційної скарги.

Так, ОСОБА_1 в поданій апеляційній скарзі висуває вимоги щодо передачі матеріалів про адміністративне правопорушення щодо нього за ч.1 ст.130 КУпАП на розгляд трудового колективу. Доведеність своєї вини, правильність кваліфікації його дій та встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчиненого правопорушення, останній не оспорює, у зв?язку з чим в цій частині відповідно до положень ст.294 КУпАП щодо меж апеляційного розгляду постанова не перевіряється, поза як ніким не ставляться під сумнів.

Натомість, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо безпідставного, як на його думку, відхилення судом першої інстанції його клопотання в порядку ст.21 КУпАП про застосування до нього заходів громадського впливу, суд апеляційної інстанції вважає неспроможними.

Відповідно до ч.2 ст.7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно зі ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Нормами ст.21 КУпАП передбачено, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, крім посадової особи, звільняється від адміністративної відповідальності з передачею матеріалів на розгляд громадської організації або трудового колективу, якщо з урахуванням характеру вчиненого правопорушення і особи правопорушника до нього доцільно застосувати захід громадського впливу.

Однак, застосування вимог ст.21 КУпАП є правом, а не обов`язком суду.

Так, слід зважати, що правопорушення проти безпеки дорожнього руху мають підвищену суспільну небезпеку. На це вказують положення в ч.2 ст.33 КУпАП, згідно яких законодавець навіть робить виключення щодо неможливості врахування пом?якшуючих обставин, майнового стану, особи правопорушника, тощо при накладенні стягнення за правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Більше того, Європейський суд з прав людини засвідчує існування великої кількості протиправних діянь, які не віднесених до сфери кримінального законодавства, але охарактеризовуються ним як кримінальні правопорушення. Зокрема, використовуючи критерій суворості покарання за вчинення порушення, Європейським судом позбавлення прав на управління транспортним засобом розглядається як кримінально-правова санкція, оскільки має суворий обмежувальний характер (Рішення у справі «Маліге проти Франції» від 23.09.1998).

Відтак вважаю, що застосування положень ст.21 КУпАП, з огляду на підвищену суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, яке Європейський суд з прав людини прирівнює до кримінальних правопорушень, не буде сприятиме меті заходів впливу на винну особу.

Що стосується доводів ОСОБА_1 про те, що судом при розгляді справи не було враховано його щирого каяття, ту обставину, що він жодного разу не притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України, зробив для себе належні висновки, а позбавлення його права керування транспортними засобами призведе до втрати основного джерела доходу його родини, ? то суд звертає увагу на наступному.

Ч.1 ст.130 КУпАП передбачено, що за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції передбачається відповідальність у вигляді накладення штрафу на водіїв у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Конструкція санкції вказаної норми є абсолютно визначеною, тобто вичерпно визначає вид і кількісну міру адміністративного стягнення, не передбачаючи при цьому альтернативи.

У відповідності до вимог ч.2 ст.33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Отже, з огляду на те, що накладене на ОСОБА_1 адміністративне стягнення, призначено в межах санкції статті, за якою останнього визнано винним, а також зважаючи, що положення ч.2 ст.33 КУпАП не застосовуються до правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, визначена правопорушнику міра відповідальності за вчинене ним порушення правил дорожнього руху за своїм видом та розміром є законною і обґрунтованою, а також відповідає меті стягнення - виховання особи, яка його вчинила, та запобіганню вчиненню нових правопорушень, як це передбачено ст.23 КУпАП.

Жодних порушень зі сторони суду першої інстанції при накладенні на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, апеляційним судом не виявлено.

Крім того, враховуючи підвищену суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, суд вважає за неможливе застосування до нього положень ст.21 КУпАП.

З огляду на викладене, оскільки доводи апеляційної скарги в ході судового розгляду справи в апеляційному порядку не знайшли свого підтвердження, суддя апеляційного суду не знаходить підстав для скасування оскаржуваної постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 23.05.2019 зі звільненням ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності та передачею матеріалів на розгляд трудовому колективу, як того просить апелянт.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 23.05.2019, якою ОСОБА_1 визнано винним за ч.1 ст.130 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення, ? залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Р.М. Ігнатов

Справа №752/8543/19

Апеляційне провадження № 33/824/2462/2019

Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП

Суддя у першій інстанції - Валігуда Д.М.

Суддя в апеляційній інстанції - Ігнатов Р.М.