Справа №591/3028/19 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Клімашевська І. В.
Номер провадження 33/816/246/19 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 183-1 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2019 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення № 591/3028/19 за апеляційною скаргою захисника РИЖОВА С. Є. на постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 14.05.2019, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1

захисника - адвоката Рижова М.Є.,

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвокат РИЖОВ С. Є. просить скасувати постанову судді та закрити провадження у справі, оскільки ОСОБА_1 не викликаний до суду, а копію протоколу, який не містить адреси його складання, отримав тільки 17.05.2019, суд не дав оцінки матеріалам виконавчого провадження, а справа не містить пояснень осіб, які присутні при складенні протоколу і які не допитані в суді.

Постановою судді Зарічного районного суду м. Сум від 14.05.2019 ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді виконання суспільно корисних робіт на строк 120 годин, а також стягнуто на користь держави 384,20 грн судового збору.

Відповідно до постанови судді, ОСОБА_1 не сплачує аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 від усіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення повноліття, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 01.05.2019 складає 22715,80 грн, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 6 місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Вислухавши доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника Рижова С. Є., які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначається дата і місце розгляду справи (ч. 1 ст. 277-2 КУпАП), а згідно п. 2 і п. 3 ст.278 КУпАП суддя при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує, крім іншого, такі питання: чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення та чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.

Відповідно ч. 1 ст. 268 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, а згідно ст. 248 цього Кодексу розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і судом, який розглядає справу.

Однак цих вимог закону суддя суду першої інстанції не дотрималася і розгляд справи відбувся за відсутності ОСОБА_1 , що унеможливило ухвалення законного та справедливого судового рішення, оскільки така загальна (основна) засада (принцип) судочинства як рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч.1 ст.55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч.1 ст.24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав (ст.129 Конституції України, розділ I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

За таких обставин, не дотриманий конституційний принцип, що «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права», який знайшов своє закріплення у рішенні КСУ від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа про рівність сторін судового процесу). Формулюючи незаперечне право особи на судову присутність, Суд керувався правовими постулатами «доброї совісті» (bonae fidei), оскільки для громадян не може бути жодних перешкод об`єктивного характеру, якщо відбувається розгляд в суді індивідуально-конкретної справи.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справах «Домбо Бехер Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), заява № 14448/88, п. 33); від 23.10.1996 «Анкерль проти Швейцарії» (Ankerl v. Switzerland), заява № 17748/91, п. 38).

Аналогічною є усталена судова практика ЄСПЛ у справах щодо України, коли неодноразово застосований «принцип рівності», зокрема у п. 26 і 29 рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), згідно якої «принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом» (див., інші рішення та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» (Kress v. France), заява № 39594/98, п. 72, 2001-VI); «Ф.С.Б. проти Італії» (F.C.B. v. Italy), 28.08.1991, заява серія A № 208-B, п. 330; «Т. проти Італії» (Т. v. Italy), 12.10.1992, заява серія A № 245-C, п. 260; «Кайя проти Австрії» (Kaya v. Austria), заява № 54698/00, 08.06.2006, п. 28). За наслідками розгляду цієї справи Суд дійшов висновку, «що у провадженні, яке розглядається, важливі процесуальні гарантії були відсутні та що ці процесуальні недоліки, у світлі обставин справи, були достатньо серйозними, щоб піддати сумніву справедливість провадження. Відповідно було порушення п. 1 ст. 6 Конвенції». ЄСПЛ неодноразово констатував, що проведення публічних судових засідань є основоположним принципом, закріпленим у п. 1 ст. 6 Конвенції (див., справа «Ріпан проти Австрії» (Riepan v. Austria), заява № 35115/97, п. 27, ECHR 2000-XII).

Повертаючись до обставин справи, не вбачається існування загальнодоступної інформації про дату та місце судового засідання, що є очевидною перешкодою його публічності (справа «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02, 09.06.2011, п. 56). При цьому розгляд справи відбувся наступного дня після складення протоколу про адміністративне правопорушення, що також порушує як вимоги ст. 277-2 КУпАП, так і п. «b» ч. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16.12.1966 (далі - МПГПП) та п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції щодо «достатніх часу і можливостей», згідно яких обвинувачений і його захисник повинні мати достатній час і можливості (умови) для підготовки до захисту. У своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що «сторона судового розгляду повинна мати можливість ознайомитися з доказами, наданими до суду, так само як і можливість дати свої коментарі про їх наявність, зміст і справжність в належній формі і в розумний строк, у разі необхідності, в письмовій формі і заздалегідь» (справа «Крцмар та інші проти Чеської Республіки» (Krcmar and Others v. the Czech Republic), заява № 35376/97, 03.03.2000). Ці чинники охоплюють «складність справи, доступ обвинуваченого до свого адвоката, а також часові межі, встановлені національним законом» (Загальні коментарі Комітету ООН з прав людини 13, § 9). Право на достатній час для підготовки до захисту корелює із правом обвинуваченого на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Таким чином, присутність особи, яка має право брати безпосередньо участь і виступати у суді, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, у передбачений законом строк і порядок оскаржити постанову по справі, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені законом, є невід`ємним правом (правом на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції), а для суддів усіх інстанції - важливим елементом законного і справедливого правосуддя.

Враховуючи фактичні обставини справи у взаємозв`язку з положеннями процесуальних норм національного законодавства та прецедентної судової практики ЄСПЛ, виходячи із засад судочинства, в тому числі і з принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції істотно порушені права та законні інтереси ОСОБА_1 , внаслідок чого судове рішення підлягає безумовному скасуванню через порушення норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги у цій частині є обґрунтованими і заслуговують на увагу.

Що стосується інших доводів апеляційної скарги про відсутність у діянні ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП, за обставин, викладених як в протоколі про адміністративне правопорушення, так і у судовому рішенні, то апеляційний суд вважає, що вони також є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а постанова судді суду першої інстанції - скасуванню і з цих підстав.

Відповідно ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності (ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП), а згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, гласність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення від 13.05.2019, суддя суду першої інстанції дійшла висновку, що ОСОБА_1 не сплачує аліменти на утримання сина, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 01.05.2019 складала 22715,80 грн, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 6 місяців з дня пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання.

Однак такі висновки судді суду першої інстанції не у повній мірі відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на вимогах закону та належним чином невмотивовані.

Зокрема, будучи допитаним у судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину у вчиненні правопорушення не визнав, хоча і не заперечив про наявність заборгованості по аліментах на утримання дитини, але у меншій сумі і менш, ніж за 6 місяців.

Допитаний судом апеляційної інстанції як свідок - державний виконавець Скляров О. П. не довів розмір заборгованості ОСОБА_1 по аліментах у сумі 22715,80 грн станом на 01.05.2019 через відсутність підтверджуючих документів.

У свою чергу наданий стороною захисту розрахунок заборгованості у сумі 9597,04 грн є меншим, ніж сукупний розмір відповідних платежів за 6 місяців, який не спростований державним виконавцем.

Решта зібраних доказів у справі, а саме копії виконавчого листа, постанов державного виконавця про встановлення тимчасових обмежень, про арешт майна та коштів боржника, ніким не оспорюється, але жодним чином не свідчить про розмір заборгованості, внаслідок чого є недостатніми для прийняття законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 183-1 КУпАП.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків тощо, а обов`язок щодо збирання доказів покладається на особу, уповноважену на складання протоколу про адміністративне правопорушення, визначену ст. 255 КУпАП (ч. 1 і 2 ст. 251 КУпАП). При цьому суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), заява № 16437/04), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), заява № 25657/94).

Згідно цієї правової позиції «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать «за» чи «проти» тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діянні ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні цього правопорушення у судовому засіданні встановлено не було. При цьому, всі можливості для усунення сумнівів вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих у справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок несплату ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, що призвела до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 6 місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Таким чином, постанову судді суду першої інстанції не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому вона підлягає скасуванню через неправильне застосування норми матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі - закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу правопорушення.

Керуючись ст. 294 КУпАП України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника РИЖОВА С. Є. задовольнити.

Постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 14.05.2019 відносно ОСОБА_1 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП через відсутність у його діянні складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Сумського апеляційного судуРунов В. Ю.