Провадження № 3/761/4815/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Голуб О.А.

з участю прокурора - Панафеди Н.М.

особи, стосовно якої складено протокол - ОСОБА_1

захисника - Раєнка В.А.,

розглянувши матеріали, які надійшли з Національного агентства з питань запобігання корупції, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, працюючого радником члена Рахункової палати, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , який раніше до адміністративної відповідальності не притягався,

за ч. 2 ст. 172-6 КУпАП,

в с т а н о в и в :

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення № 44-01/255/19, складеного 21.05.2019 року ОСОБА_2 - головним спеціалістом відділу контролю за своєчасністю подання декларацій Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя Національного агентства з питань запобігання корупції, ОСОБА_1 , обіймаючи з 02.06.2014 року відповідно до Наказу № 116-к посаду начальника управління стратегічного розвитку, аналітики та стандартів Рахункової палати та будучи відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктом, на якого поширюється дія цього Закону, не подав до 00 год. 00 хв. 08.01.2019 року до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування повідомлення про суттєві зміни у майновому стані після отримання разового доходу в сумі 92647 грн. 11 коп., що є порушенням вимог ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції», відповідальність за що передбачена ч. 2 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У судовому засіданні ОСОБА_1 заперечив обставини інкримінованого йому правопорушення, які викладено в протоколі про адміністративне правопорушення, складеного стосовно нього, при цьому, зазначив, зокрема, що він отримав разовий дохід не в сумі 92647 грн. 11 коп., як вказано в протоколі, а в сумі 74520 грн. 92 коп., що є меншою ніж 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, а тому в нього не виникло обов`язку відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції» у десятиденний строк з моменту отримання доходу письмово повідомити про це Національне агентство. За змістом ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції» та роз`яснень НАЗК з цього приводу, отриманий дохід, про який необхідно повідомляти як суттєву зміну у майновому стані, є сума коштів, що фактично отримана суб`єктом декларування, якою він може розпоряджатись на власну користь і яка є його власністю. Також звернув увагу на те, що особа, яка склала стосовно нього протокол про адміністративне правопорушення, при визначенні суми доходу суб`єкта декларування безпідставно керувалась правилами про дохід, визначення його розміру тощо, передбаченими п.п. 14.1.54 п. 14.1 ст. 14 та п.п. 168.1.1 п. 168 ст. 168 Податкового кодексу України, оскільки положення цього Кодексу регулюють відносини що виникають у сфері справляння податків і зборів. Крім того, вказав, що він, як суб`єкт декларування у встановленому законодавством порядку та в строк подав щорічну декларацію, у якій зазначив всю суму доходу отриманого (нарахованого) за 2018 рік за правилами ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції», що свідчить про відсутність у його діях будь-якого умислу приховати чи не зазначати свої доходи. Вважав, що НАЗК не встановило суб`єктивної сторони даного правопорушення - вину, причому не тільки вину у формі умислу, а вину як складову інкримінованого йому адміністративного правопорушення. Просив справу про адміністративне правопорушення стосовно нього закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП.

Захисник підтримав пояснення ОСОБА_1

Прокурор просив визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, та накласти на нього стягнення у виді штрафу в межах санкції цієї статті. Зокрема зазначив, що відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції», у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зазначаються, крім інших, відомості про отримані (нараховані) доходи, у тому числі, у вигляді заробітної плати (грошового забезпечення), отримані як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом. При цьому, згідно з підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує, виплачує або надає оподаткований дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок. З урахуванням таких та інших положень законодавства, суттєвою зміною у майновому стані суб`єкта декларування є саме нарахована (виплачена), а не фактично отримана заробітна плата. А тому, ОСОБА_1 порушив вимоги ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції» та не повідомив про суттєві зміни у майновому стані після отримання 28.12.2018 року разового доходу в сумі 92 647 грн. 11 коп.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 , думку захисника та прокурора, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд прийшов до наступного висновку.

Так, відповідно до диспозиції ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, відповідальність за даною нормою закону передбачена, зокрема, за неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про суттєві зміни у майновому стані.

Приписами ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що правопорушення, пов`язане з корупцією, - це діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Вина є одним з елементів суб`єктивної сторони будь-якого правопорушення, а тому юридична відповідальність за загальним правилом можлива лише при винному вчиненні забороненого діяння чи бездіяльності.

Так, суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу. Вказане випливає з аналізу ст. 10 КУпАП (адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків) та ст. 11 КУпАП (адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала настання таких наслідків, хоча повинна була і могла їх передбачати).

Зважаючи на те, що в диспозиції ч. 2 ст. 172-6 КУпАП не визначені наслідки порушення вимог фінансового контролю, логічним є висновок про те, що вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції», у разі суттєвої зміни у майновому стані суб`єкта декларування, а саме отримання ним доходу, придбання майна на суму, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, зазначений суб`єкт у десятиденний строк з моменту отримання доходу або придбання майна зобов`язаний письмово повідомити про це Національне агентство. Зазначена інформація вноситься до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та оприлюднюється на офіційному веб-сайті Національного агентства.

Як убачається з матеріалів справи, а саме, з довідки про нарахування та фактичне перерахування працівнику Рахункової палати разового доходу, який перевищив 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб станом на 1 січня календарного року, ОСОБА_1 нараховано 27.12.2018 року 92 647 грн. 11 коп. та зараховано на картку 28.12.2018 року 74 580 грн. 92 коп.

Тобто, 28.12.2018 року ОСОБА_1 було отримано 74 580 грн. 92 коп., так як із нарахованого доходу в сумі 92 647 грн.11 коп. були вирахувані загальнообов`язкові податки та збори, що підтверджується доданою ОСОБА_1 до матеріалів справи довідкою № 13/1-484 від 25.06.2019 року.

Зважаючи на те, що з 01.01.2018 року суб`єкти декларування зобов`язані були повідомляти Національне агентство з питань запобігання корупції про суттєві зміни в майновому стані, а саме, отримання доходу, придбання майна на суму, що перевищує 88 100 грн. 00 коп., про що зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення № 44-01/225/19 від 21.05.2019 року, то, отримавши на картку 28.12.2018 року заробітну плату в сумі 74 580 грн. 92 коп., що не перевищує 88 100 грн. 00 коп., у ОСОБА_1 не виникло обов`язку повідомити про це Національне агентство.

При цьому, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 був обізнаний у нарахуванні йому 27.12.2018 року заробітної плати в сумі 92 647 грн. 11 коп., а так само про те, у який саме спосіб та ким саме мав бути повідомлений ОСОБА_1 про суму нарахованої йому заробітної плати, у разі, якщо вона перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року.

Окрім того, з огляду на положення ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції», якими зобов`язано суб`єкта декларування повідомити про суттєву зміну його майнового стану у разі отримання ним доходу на суму, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, в матеріалах справи відсутні об`єктивні дані на підтвердження того, що в ОСОБА_1 виник такий обов`язок у зв`язку з нарахуванням йому 27.12.2018 року заробітної плати в сумі, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів.

Доводи ОСОБА_1 та його захисника про відсутність у ОСОБА_1 будь-якого умислу на неповідомлення про суттєві зміни в майновому стані заслуговують на увагу, оскільки вони підтверджуються долученими до матеріалів справи доказами, а саме роздруківкою декларації ОСОБА_1 за 2018 рік, яку ним подано в електронному кабінеті на сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, де останнім задекларовано суму отриманого (нарахованого) доходу за основним місцем роботи в Рахунковій палаті.

Також суд погоджується з твердженнями ОСОБА_1 та його захисника про те, що особою, якою складено протокол про адміністративне правопорушення, безпідставно застосовано до правовідносин у сфері запобігання корупції поняття та правила Податкового кодексу України.

Так, в силу положень ст. 1 Податкового кодексу України, він регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, тоді як Закон України «Про запобігання корупції» визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

Таким чином, з наведеного слідує що існує різний підхід до застосування положень ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції», а саме, обов`язку суб`єкта декларування повідомити про суттєву зміну його майнового стану у разі отримання ним чи нарахування йому доходу на суму, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня.

А тому, за даних обставин, суд вважає за необхідне застосувати норми Конституції України та практику Європейського суду з прав людини, так як у ст. ст. 8, 58 Основного Закону визначено, що він являється нормативним актом прямої дії, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, а практика Європейського суду з прав людини є обов`язковою для застосування національними судами.

Європейська Комісія за демократію через право у Доповіді щодо верховенства права зазначала, що однією з складових верховенства права є правова визначеність, вона вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість ситуації правовідносин, що виникають.

Так, у справі «Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства» (рішення від 25 листопада 1999 року) Суд вказав, що однією з вимог, яка випливає зі словосполучення «встановлений законом» є передбачуваність. Норму не можна вважати «законом», якщо вона не сформована достатньо чітко, що дає особі можливість керуватись цією нормою у своїх діях. З іншого боку, хоча визначеність у законі надзвичайно бажана, забезпечення її може призвести до надмірної вигідності, тоді як закон ніколи не повинен відставати від обставин, що змінюються. Ступінь чіткості, яку мають забезпечувати формулювання національних законів і яка в жодному випадку не може охопити всі непередбачувані обставини, значною мірою залежить від змісту певного документа, сфери, на яку поширюється закон, а також від кількості та статусу тих, кому він адресований.

Про це ж йдеться і у рішенні ЄСПЛ від 10.02.2004 року у справі «Пукх проти Естонії», згідно якого, кримінальне право не повинно надмірно тлумачитись на шкоду обвинуваченому.

Власне бачення правової визначеності Конституційний Суд України сформував у Рішенні від 22.09.2005 року (справа № 5-рп/2005), в якому зазначається, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі».

Цим Конституційний Суд України наголосив, що невизначеність, нечіткість правової норми призводить до її неоднакового розуміння та тлумачення, що в практичній площині призводить до різного застосування. Така неврегульованість чи відсутність визначеності в діяльності органів державної влади щодо особи може мати негативні наслідки та привести до сваволі.

За правилами ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

З огляду на викладене суд не вбачає в діях ОСОБА_1 порушень вимог ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції», у зв`язку з чим, в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, а тому провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за даним фактом підлягає закриттю.

За правилами п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 10, 11, 172-6, 247, 284 КУпАП України, ст. ст. 1, 52 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції», суд

п о с т а н о в и в :

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-6 КУпАП - закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва протягом 10 (десяти) днів з дня винесення постанови.

Постанова у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови або у разі її перегляду Київським апеляційним судом з дня винесення постанови Київським апеляційним судом.

Суддя