Номер провадження: 33/813/656/19
Номер справи місцевого суду: 521/3439/19
Головуючий у першій інстанції Гранін В. Л.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в особі судді Одеського апеляційного суду Дрішлюка А.І.

при секретарі судового засідання Півнєві Д.С.

розглянувши апеляційну скаргу представника Одеської митниці Державної фіскальної служби України - Ткаченка Олександра Володимировича на постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2019 року в справі про адміністративне правопорушення за ст. 471 Митного Кодексу України відносно ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

16 квітня 2019 року постановою Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 1 700 (одна тисяча сімсот) гривень, без конфіскації вилучених грошових коштів. Валюту, вилучену згідно протоколу про порушення митних правил №3990/50000/18 у розмірі 1 900 (одна тисяча дев`ятсот) доларів США, повернути ОСОБА_1 або його законному представнику у встановленому законом порядку. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 384, 20 гривень (а.с. 29-31).

Не погоджуючись з вказаною постановою представник Одеської митниці Державної фіскальної служби України ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою. Апелянт зазначає, що при розгляді справи судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, неправильно застосовані норми матеріального права, а також неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи. Апелянт вважає, що у суду не було законних підстав для незастосування конфіскації вилученої валюти, оскільки законом передбачено безальтернативну конфіскацію обмежених для переміщення через митний кордон України у разі їх переміщення спрощеним порядком «зеленим коридором». Тому просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні ним порушення митних правил, передбаченого ст. 471 МК України та накласти на порушника адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 1700 грн та конфіскації товарів безпосередніх предметів порушення митних правил - валюти США у кількості 1900 доларів (а.с. 32-36).

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав, представник особи, яка притягається до відповідальності, проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника апелянта апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до положень ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема протоколу №3990/50000/18 від 10.12.2018 року про порушення митних правил з відповідними матеріалами, у відношенні гр. ОСОБА_1 за ознаками скоєння правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, на думку апелянта ОСОБА_1 порушено порядок проходження митного контролю «зеленим коридором», чим порушено митні правила, відповідальність за які встановлена ст. 471 МК України. У зв`язку з цим посадовою особою митниці у відношенні гр. ОСОБА_1 було складено протокол про порушення митних правил №3990/50000/18, яким вилучено валюту у кількості 1 900 доларів США.

Вказані події мали місце 10.12.2018 року у оглядовому залі «Приліт» Міжнародного аеропорту «Одеса» де проходив митний контроль гр. ОСОБА_1 , який прибув до України з Туреччини рейсом №718 сполученням «Стамбул-Одеса». Формою проходження митного контролю гр. ОСОБА_1 обрав проходження через зону (коридор) спрощеного митного контролю («зелений коридор»), що належним чином інформаційно обладнана, тим самим шляхом вчинення дій заявив про відсутність у нього товарів, які під час переміщення через митний кордон України громадянами підлягають обов`язковому письмовому декларуванню, а також на переміщення яких через митний кордон України встановлено заборони або обмеження. Після перетину гр. ОСОБА_1 білої лінії, що позначає закінчення «зеленого» коридору, на вимогу інспектора митниці пред`явити наявні у нього валютні цінності, гр. ОСОБА_1 надав наявну при ньому готівку, іноземну валюту. Після перерахунку валюти було встановлено, що загальна сума складає 13 400 доларів США, що на 1 900 доларів США перевищує обмежену Національним Банком України норму.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що приймаючи рішення по справі суд першої інстанції правильно виходив з того, що особа стосовно якої складено протокол підлягає притягненню до адміністративної відповідальності і її дії суд кваліфікує за ст. 471 МК України за кваліфікуючими ознаками: порушення встановленого МК України порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, тобто переміщення через митний кордон України особою, яка формою проходження митного контролю обрала проходження (проїзд) через «зелений коридор», товарів (валютних цінностей) переміщення, яких через митний кордон обмежено, однак конфіскацію товару суд першої інстанції не застосовував, на що і скаржиться апелянт.

Не застосовуючи конфіскацію вилученої валюти, суд першої інстанції виходив з практики Європейського Суду, зокрема постанову ЄСПЛ від 06.11.2008 року по справі «Ісмаілов проти Російської Федерації». Вказана практика є обов`язковою для України, оскільки 17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію «З захисту прав і основних свобод людини», а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі. Згідно з зазначеним рішенням ЄСПЛ, судове рішення, яким застосовується конфіскація майна, є втручанням в право особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, на повагу власності. Згідно з Статтею 1 Протоколу N 1 до Конвенції з захисту прав людини, кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В даному випадку майном правопорушника є грошова сума в доларах США, яка, на думку представника митниці, підлягає конфіскації. За таких обставин конфіскація є втручанням в право особи на повагу власності і, відповідно, має бути застосована ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з захисту прав людини. Перша і найбільш важлива вимога зазначеної правової норми полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на повагу власності має бути законним. Також передбачається, що держава уповноважена здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення виконання законів. Питання про те, чи буде досягнута справедлива рівновага між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи, має значення лише при умові, що таке втручання відповідає вимогам закону і не є безпідставним.

Об`єктивна сторона правопорушення, яке вичинив правопорушник, полягає в недекларуванні іноземної валюти при проходженні митного контролю в «зеленому коридорі», тобто в зоні спрощеного митного контролю, відповідальність за що передбачена ст. 471 МК України. Що стосується загального інтересу, якому могло слугувати таке втручання Європейський суд зазначив, що держави мають законний інтерес і в той же час обов`язок вживати заходи в цілях виявлення та контролю руху готівкових коштів через кордони, оскільки значні суми готівки можуть використовуватись для легалізації незаконних доходів, торгівлі наркотиками, фінансування тероризму, вчинення тяжких фінансових злочинів. Загальна вимога про декларування, яка розповсюджується на будь-яку особу, що перетинає кордон держави, попереджує прихований ввіз та вивіз грошових коштів з країни і конфіскаційна міра, яку тягне недекларування грошових коштів митному органу, є частиною загальної регулятивної системи, передбаченої для боротьби з подібними правопорушеннями.

Крім того, сума, яка може бути законно ввезена, чи фізично переміщена через український митний кордон, в принципі не обмежена, обмежена лише сума (10 000 євро), яка може бути ввезена без письмового декларування. З матеріалів справи вбачається, що джерело походження грошей правопорушника було законним. Так, гр. ОСОБА_1 було надано документи на підтвердження того, що це його заробітна плата, та гроші, які він перевозив через кордон України є його заробітною платою по контракту, тобто отримані ним займаючись законною діяльністю. Таким чином, застосовуючи додаткове покарання у вигляді конфіскації валюти, суд фактично не залишить особі заробітної плати, яку він заробив в установленому законом порядку своїм трудом і яка є єдиним його доходом. Крім того, суд враховує той факт, що на його утримані знаходяться члени його родини, а тому конфіскація зазначених коштів позбавить його і його сім`ю належного матеріального забезпечення. При цьому, суд першої інстанції враховував п. 10 ч. 2 Конвенції про захист заробітної плати №95 від 1949 року, яка переглянута Конвенцією Міжнародної організації праці №173 1992 року про захист вимог працівників у випадку неплатоспроможності роботодавця від 1992 року і залишає зазначену Конвенцію відкритою для подальшої ратифікації, яка ратифікована Законом № 2996-IV від 19.10.2005 року, де вказано: «Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї». Апеляційний суд погоджується з тим, що щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення. Зокрема, в даному випадку, правопорушник не дотримався вимог, щодо внесення відомостей до митної декларації, а не вчинив будь-якого іншого правопорушення, яке можна припустити (наприклад відмивання грошей або ухилення від сплати мита податків, тощо).

Крім того, апеляційний суд враховує, що сума, яку митний орган вимагає конфіскувати у правопорушника є для нього значною, а шкода, яку він потенційно міг завдати органам влади - незначна, оскільки він не ухилився від сплати мита та інших зборів і не завдав держані ніякої шкоди.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку про залишення постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2019 року без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Одеської митниці Державної фіскальної служби України - Ткаченка Олександра Володимировича - відхилити.

Постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2019 року- залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського

апеляційного суду А.І. Дрішлюк

11.06.2019 року м. Одеса