Справа №588/384/19 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Линник О. С.
Номер провадження 33/816/256/19 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2019 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення № 588/384/19 за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Тростянецького районного суду Сумської області від 22.05.2019, якою

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 просить скасувати постанову судді, оскільки він не ознайомлений із відеозаписом, протокол про адміністративне правопорушення містить виправлення, справа розглянута без його участі, не зазначено, яким приладом пропонував пройти перевірку поліцейський і від керування автомобілем відсторонений не був.

Постановою судді Тростянецького районного суду Сумської області від 22.05.2019 ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 10200 грн із позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто на користь держави 384,20 грн судового збору.

Відповідно до постанови судді, 24.02.2019 о 13:17 ОСОБА_3 в м. Тростянець по вул. Воровського керував автомобілем ВАЗ 2121 д. н. з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння та відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння в установленому законом порядку в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР.

Вислухавши доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 , який підтримав свою апеляційну скаргу, просив скасувати постанову судді та закрити провадження у справі через відсутність складу правопорушення, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Відповідно ч. 2 ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ № 154079 від 24.02.2019, суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що водій ОСОБА_3 керував т/з із ознаками алкогольного сп`яніння та відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння в установленому законом порядку у присутності двох свідків.

Зазначені висновки судді суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, належним чином вмотивовані і ґрунтуються на досліджених та перевірених в судовому засіданні доказах.

Зокрема, факт вчинення ОСОБА_3 правопорушення за обставин, викладених у постанові судді, об`єктивно підтверджується, крім зазначеного вище протоколу про адміністративне правопорушення, іншими доказами у справі, а саме:

- письмовими поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 24.02.2019, згідно яких останні були присутні під час пропозиції водію ОСОБА_3 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Драгер» або у лікарні, від чого він відмовився (а. с. 5 6);

- рапортом поліцейського взводу № 1 роти № 2 БУПП в Сумській області Петренка Є. В. від 24.02.2019, згідно якого був зупинений автомобіль під керуванням ОСОБА_3 , у якого були ознаки алкогольного сп`яніння та який відмовився пройти огляд на стан сп`яніння у присутності 2 свідків, а після складання протоколу повідомив, що залишає т/з на місці стоянки, оскільки він не заважає іншим учасникам руху (а. с. 8);

- відеозаписами з нагрудних камер поліцейських, згідно яких водій ОСОБА_3 керував автомобілем ВАЗ 2121 д. н. з. НОМЕР_1 , був зупинений працівниками поліції, під час зупинки т/з пересів на місце пасажира та у присутності двох свідків відмовився пройти огляд на стан сп`яніння як на місці зупинки т/з, так і у закладі охорони здоров`я (а. с. 9-10).

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, висновком експерта та показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису (ч. 1 ст. 251 КУпАП), а згідно ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.

Відповідно ст. 252 КУпАП, суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Аналізуючи зазначені положення процесуального закону та оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження в справі про адміністративне правопорушення, не вбачає будь-яких законних підстав не довіряти вказаним доказам. При цьому, досліджуючи під час апеляційного розгляду письмові пояснення вказаних вище свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на предмет їх достовірності і допустимості, апеляційний суд вважає за можливе використати їх як докази вини ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, оскільки ці письмові пояснення свідків містять фактичні дані, на основі яких встановлюється певний юридичний факт і їх зміст об`єктивно узгоджується та співпадає з іншими безпосередньо дослідженими в судах першої та апеляційної інстанціях доказами в справі, ураховуючи той факт, що свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , будучи повідомленим в установленому законом порядку про час і місце розгляду справи, не спростували перед судом у будь-який спосіб викладені ним у письмових поясненнях обставини.

Вказана правова позиція не протирічить принципам, які застосовуються у випадках, коли свідки обвинувачення не з`являються у судове засідання і надані ними раніше показання визнаються допустимими як докази, які узагальнені та уточнені ЄСПЛ в своєму рішенні у справі «Аль-Хавайя й Тахері проти Сполученого Королівства» (Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom), заяви № 26766/05 і № 22228/06, ECHR 2011), згідно яких необхідно проводити три етапний аналіз відповідності положенням п. 1 і п.п. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції того провадження, у якому показання свідка, який не був присутнім та допитаним у судовому засіданні, були визнані допустимими як доказ, оскільки у цьому конкретному випадку, на переконання апеляційного суду, мали місце достатні урівноважуючі фактори, які забезпечили належну і чітку оцінку достовірності таких доказів, та надійні процесуальні гарантії, що компенсували недоліки, з якими зіткнулася сторона через допустимість неперевірених доказів, а також забезпечена загальна справедливість судового розгляду.

Зокрема, вказані вище письмові пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , не є єдиними або ж вирішальними доказами для притягнення ОСОБА_3 адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, ці пояснення не є більш значущими, ніж інші безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, які є достатньо вагомими для визнання особи винуватою, і лише об`єктивно та органічно доповнюють останні у їх сукупності.

Наведені вище докази жодним чином не спростовуються іншими доказами чи матеріалами справи, в тому числі і доводами апеляційної скарги сторони захисту, а сам ОСОБА_3 не заперечував наявність двох свідків, що також зафіксовано на відеозапису.

Адміністративна відповідальність особи, яка керує т/з, згідно диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП настає у разі, коли така особа відмовляється від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння.

Диспозиція даної норми закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, в тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, а згідно п. 2.5 ПДР, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння.

Установленим порядком проходження медичного огляду, про який йдеться мова, є визначена у ст. 266 КУпАП, розділі ІХ «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (затверджена наказом МВС 07.11.2015 № 1395, зареєстрована в МЮ 10.11.2015 № 1408/27853), розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (затверджена спільним наказом МВС та МОЗ 09.11.2015 № 1452/735 та зареєстрована в МЮ 11.11.2015 за № 1413/27858) і п.п. 3-8 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» (затверджений постановою КМ 17.12.2008 № 1103, з послідуючими змінами), процедура направлення водіїв т/з для проведення огляду з метою виявлення стану сп`яніння і безпосередньо порядок проведення такого огляду.

Згідно цієї процедури огляд водія на стан сп`яніння проводиться поліцейським: 1) на місці зупинки т/з із використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; з дотриманням інструкції з експлуатації спеціального технічного засобу та фіксацією результатів на паперових та електронних носіях, якщо спеціальний технічний засіб має такі функції, у присутності 2-х свідків; 2) у відповідному закладі охорони здоров`я (в тому числі у разі незгоди водія на проведення огляду на стан сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами), не пізніше 2-х годин з моменту встановлення підстав для його здійснення і огляд проводиться в присутності поліцейського.

Зважаючи на відмову ОСОБА_3 від проходження будь-якого огляду на стан сп`яніння, доводи його апеляційної скарги про те, що у протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено, від якого приладу він відмовився, є безпідставним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що він не був відсторонений від керування автомобілем спростовуються рапортом поліцейського взводу № 1 роти № 2 БУПП в Сумській області ОСОБА_7 , відповідно до якого ОСОБА_3 залишив автомобіль на стоянці, оскільки він не заважав руху та пішов у бік дому, даними протоколу про адміністративне правопорушення про тимчасове вилучення посвідчення водія, та довідкою інспектора відділу АП УПП в Сумській області про те, що посвідчення водія ОСОБА_3 зберігається в УПП в Сумській області.

Доводи ОСОБА_3 про те, що він не був ознайомлений з наявними в матеріалах справи відеозаписами, жодним чином не спростовують установлених судом першої інстанції обставин. Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_3 27.03.2019 подав до Тростянецького районного суду Сумської області заяву про ознайомлення з матеріалами провадження (а. с. 14), а 28.03.2019 власноручно зазначив про ознайомлення з ними в повному обсязі.

Крім того, огляд відеозаписів був здійснений апеляційним судом безпосередньо у судовому засіданні.

Також не можна погодитися з доводами апеляційної скарги про порушення права на захист ОСОБА_3 внаслідок розгляду справи без його участі, оскільки суддя суду першої інстанції належним чином вмотивувала своє рішення з цього приводу та дійшла правильного висновку про необхідність розгляду справи у відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності з метою недопущення пропуску строків накладення адміністративного стягнення.

Зокрема, суддею враховано, що ОСОБА_3 належним чином повідомлений про розгляд справи, надав суду письмові заперечення (яким судом була надана належна оцінка) та безпосередньо перед закінченням строку накладення адміністративного стягнення 2 рази просив відкласти розгляд справи. При цьому ОСОБА_3 перебував на амбулаторному лікуванні і навіть в останній день такого лікування, коли лікар не знайшов підстав для продовження лікарняного, за 2 дні до закінчення строку накладення адміністративного стягнення не з`явився до суду на нетривалий час для участі в судовому розгляді.

Таким чином, враховуючи процесуальну поведінку сторони захисту та неодноразові клопотання про відкладення судових засідань, усталену судову практику ЄСПЛ щодо оцінки поведінки особи та її вплив на тривалість розгляду справи, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції не порушені процесуальні права та законні інтереси ОСОБА_3 , в тому числі і його право на захист, оскільки розгляд справи відкладався достатню кількість разів за його клопотаннями, а перебування на амбулаторному лікуванні ще не свідчить про наявність об`єктивних перешкод для участі в судовому засіданні.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у §1 ст. 6 Конвенції, «не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати §1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

В іншому своєму рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain), ЄСПЛ зазначив, що «заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання».

Необхідно зауважити, що необґрунтоване зволікання з боку суду першої інстанції у розгляді даної справи могло призвести до негативних наслідків у виді безпідставного закриття провадження у справі відносно ОСОБА_3 на підставі п.7 ст.247 КУпАП, тобто через закінчення на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ст. 38 КУпАП, що є неприпустимим, оскільки зводиться нанівець легітимна мета провадження у справі про адміністративне правопорушення (охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством тощо) та унеможливлення існування розумної пропорційності між використаними судом засобами та поставленою метою.

Що стосується доводів апеляційної скарги про наявність виправлень у протоколі про адміністративне правопорушення, то повторне наведення літер щодо відмови від підпису та дачі пояснень не спотворило зміст протоколу і ця обставина, автоматично не створює ситуацію, за якої цей процесуальний документ є недійсним (а доказ недопустимим), оскільки при вирішенні цього питання слід виходити та враховувати істотність порушення прав і свобод ОСОБА_3 у цьому конкретному випадку, що має важливе значення, оскільки не усі порушення процесуального закону, допущені під час оформлення документів та збирання доказів сторонами провадження у справі про адміністративне правопорушення, є підставою для визнання цих документів та доказів недопустимими.

Зокрема, ОСОБА_3 дійсно відмовився від підпису протоколу про адміністративне правопорушення та від викладення в ньому пояснень, що не тільки не заперечується ним, а й підтверджено наявним у матеріалах провадження відеозаписом, тому зазначена в апеляційній скарзі ОСОБА_3 обставина не свідчить про необхідність визнання протоколу про адміністративне правопорушення недопустимим доказом.

При цьому, необхідно враховувати, що у справі про адміністративне правопорушення протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху (п.2.5 ПДР України і ч.1 ст.130 КУпАП).

З огляду на викладене, враховуючи вказані вище вимоги законодавства України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд вважає, що працівником поліції при складанні у відношенні ОСОБА_3 протоколу про адміністративне правопорушення дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм та права і законні інтереси останньої.

Протокол про адміністративне правопорушення розглянутий суддею суду першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи та досліджених в судовому засіданні доказів, які у своїй сукупності і взаємозв`язку, є достатніми для прийняття рішення про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. При цьому, апеляційний суд враховує також і рішення від 29.06.2007 по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), де ЄСПЛ наголосив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі», а тому ОСОБА_3 як водій т/з, крім передбачених законодавством України прав, має ще й певні обов`язки, які мають дотримуватися при експлуатації автомобіля за будь-яких обставин.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 суддею суду першої інстанції в повному обсязі дотримані положення ст.ст.268, 279 і 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином вмотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності без задоволення.

Керуючись ст.294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:

Постанову судді Тростянецького районного суду Сумської області від 22.05.2019 відносно ОСОБА_8 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цю постанову без задоволення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Сумського апеляційного судуРунов В. Ю.