Провадження № 3/219/4616/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2019 року суддя Артемівського міськрайонного суду Донецької області Любчик О.В., розглянувши матеріал, який надійшов з Бахмутського відділу поліції Головного управління національної поліції України в Донецькій області, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не працюючого, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за ч.1ст. 51 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ГР 403768 від 26.10.2019р., 24 жовтня 2019 року, о 12 годині 20 хвилин, ОСОБА_1 перебуваючи в крамниці «Червоний маркет» по вул.Незалежності,67 в м. Бахмут Донецької області, таємно викрав з прилавку магазину два дезодаранта «Nivea Men», загальною вартістю 83 гривні 98 копійок, без ПДВ 74 гривні 68 копійок, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 51 КУпАП.

ОСОБА_1 в судовому засідання вину у скоєнні адміністративного правопорушення визнав та пояснив суду, що 24.10.2019р., о 12 год. 20 хвил., він знаходячись в крамниці «Червоний маркет» по вул.Незалежності,67 в м. Бахмут Донецької області, мав намір купити пінку для гоління, однак грошових коштів у нього не вистачало, проте, він випадково поклав собі до кишені два дезодоранта, які у нього були вилучені охоронниками крамниці біля каси.

Заслухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , вивчивши адміністративний матеріал, вважаю за необхідне провадження по адміністративній справі закрити за відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 51 КУпАП, з огляду на таке.

Згідно ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст.ст.245,280 КУпАП, одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Слід також звернути увагу, що відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997 року.

В розумінні Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) справи про адміністративні правопорушення (проступки) є кримінальним провадженням, тому до таких справ за аналогією можливо застосувати принципи кримінального процесу. Так, у справі «Лучанінова до України» (рішення від 09.06.2011 року) провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 51 КУпАП стосовно заявниці, яка вчинила дрібну крадіжку на загальну суму 0,42 грн., ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції «з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням».

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини ЄСПЛ у справі «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Отже, ЄСПЛ вирішуючи питання застосування ст.6 Конвенції не ставить в залежність виведення з під юрисдикції кримінальних судів певних видів правопорушень віднесених до юрисдикції інших органів, посадових осіб.

А відтак, у справах про адміністративні правопорушення, на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, - особа, щодо якої розглядається справа та потерпілий, додатково користуються гарантіями ст.6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів), ін. Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.

Відповідно до вимог ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані стосовно даного правопорушення встановлюються окрім протоколу про адміністративне правопорушення поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків та іншими доказами.

Згідно ст.ст.9, 245, 252 КУпАП особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, яке мало місце, та що має бути встановлено судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.

Згідно ст. 51 КУпАП до адміністративної відповідальності за крадіжку може бути притягнуто особу, якщо вона здійснила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати. Разом з тим, викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Аналізуючи диспозицію вказаної статті, можна зробити висновок, що адміністративна відповідальність настає за вчинення закінченого дрібного викрадення чужого майна.

Нормативне визначення закінченого і незакінченого злочину в поєднанні з фактичними обставинами справи дають підстави дійти висновку, що ОСОБА_1 перебував в торговому залі супермаркету і заволодів товаром, доступ до якого був вільним, пройшов з ним у касову зону, умисно не оплатив його вартість, після чого був зупинений охоронцем супермаркету. Згідно з позицією судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України, зазначеної в ухвалі від 24.10.2013 року у справі № 5-40кс13, такі діяння за своїми ознаками не становлять закінченої крадіжки чужого майна, бо винувата особа фактично не мала реальної можливості розпорядитися викраденим на свій розсуд, тобто продати, сховати, подарувати, використати на свої потреби та інше. Якщо такої можливості у винуватої особи не було, то її дії мають розцінюватися як замах на крадіжу і кваліфікуватися за ч. 2 ст. 15 та відповідною частиною ст. 185 КК України.

Як наголошується в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 06.11.2009 року № 10, злочинне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення, розтрати (ст. 185, 190 та 191 Кримінального кодексу України) потрібно відрізняти від такого адміністративного правопорушення, як дрібне викрадення чужого майна.

Розмір майна, яким заволоділа винна особа в результаті вчинення дрібного викрадення чужого майна, визначають лише вартістю цього майна, що виражено в грошовій оцінці. Тобто, саме вартість майна як предмета дрібного викрадення є критерієм його відмежування від кримінально-карного викрадення чужого майна, а відповідальність за санкціями статей КУпАП та ККУ різниться між собою лише елементом об`єктивної сторони, не є оціночним, воно формалізовано в законі, тобто визначено законодавцем за допомогою вартісних критеріїв.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 вчинив саме замах на дрібне викрадення чужого майна.

Системний аналіз Кодексу України про адміністративні правопорушення свідчить про те, що він не містить понять стадій правопорушення (готування, замаху), сама диспозиція ч.1 ст.51 КУпАП також не передбачає відповідальності за незакінчені дії. У цей же час цей Кодекс містить низку статей, що передбачають відповідальність за незакінчені дії (наприклад ст.188 КУпАП), що дає об`єктивні підстави стверджувати про неможливість притягнення особи до відповідальності за скоєння замаху на дрібне таємне викрадення чужого майна, що в свою чергу виключає відповідальність ОСОБА_1 , у зв`язку з чим справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 51 КУпАП щодо останнього, слід закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в його діях складу цього адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст. 247, 283-285 КУпАП, суддя

постановив:

провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 51 КУпАП закрити у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя О. В.Любчик