Дата документу Справа № 310/5318/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 310/5318/19 Головуючий в 1 інстанції Черткова Н.І.
Провадження №33/807/614/19 Доповідач в 2 інстанції Тютюник М.С.
Категорія ч. 1 ст.130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2019 року місто Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Тютюник М.С., розглянувши клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження постанови Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 жовтня 2019 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

ВСТАНОВИВ:

25 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вищевказану постанову суду першої інстанції, та клопотанням про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. В обґрунтування клопотання зазначив, що справа була розглянута у його відсутність за наявності клопотання про відкладення розгляду справи, чим були порушені права, передбачені ст. 268 КУпАП, тому вважає пропущений ним строк з поважних причин.

Ознайомившись з матеріалами справи, перевіривши доводи клопотання ОСОБА_1 , приходжу наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами розгляду вказаної справи 11 жовтня 2019 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області винесено постанову, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Доводи апелянта про поважність причин пропущеного строку на оскарження постанови суду від 11 жовтня 2019 року не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді.

Так, твердження ОСОБА_1 , що суд розглянув справу за наявності клопотання про відкладення розгляду справи не заслуговують на увагу у зв`язку з наступним.

Наявність зазначеного змісту клопотання не обов`язково мають наслідком його задоволення. При цьому, суд першої інстанції пересвідчився у належному повідомленні ОСОБА_1 про судовий розгляді,а присутність особи у судовому засіданні, за таких обставин, пов`язана виключно з волевиявленням особи.

Одночасно, слід зауважити, що матеріали справи свідчать про те, що суд першої інстанції п`ять разів призначав справу до розгляду і ОСОБА_1 був обізнаний про наявність справи в суді, дату, час та місце її розгляду, що підтверджується його письмовими клопотаннями про відкладення розгляду справи з різних причин (а.с. 14, 17, 20, 26).

Суд першої інстанції, кожного разу задовольняв клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, та переносив розгляд справи.

Постановляючи рішення у справі 11 жовтня 2019 суд першої інстанції, зазначив, що ОСОБА_1 належним чином повідомлений, доказів поважності причин на дату розгляду не надав, та враховуючи сплив строку притягнення до адміністративної відповідальності у зв`язку з ухиленням ОСОБА_1 від явки до суду, вважав за необхідне закінчити судовий розгляд.

На думку апеляційного суду, в даному випадку судом не було порушено прав особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, оскільки вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі.

З аналізу практики Європейського суду з прав людини вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

За таких обставин, з урахуванням чітко визначеного статтею 294 КУпАП порядку оскарження постанови судді у справі про адміністративне правопорушення, за відсутності документально обґрунтованих доказів, які б свідчили про необхідність поновлення строку апеляційного оскарження постанови суду першої інстанції, вважаю за необхідне відмовити у задоволенні клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.

Чинні норми КУпАП стосовно права на оскарження постанови місцевого суду у справі про адміністративні правопорушення забезпечують за аналогією з правом на доступ до суду, закріпленим у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., законну мету і не порушують саму сутність цього права.

Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі "Мельник проти України", норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження і перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. (Рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року).

В рішенні Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2010 року у справі «Устименко проти України» суд зазначив, що необґрунтоване поновлення строку оскарження остаточного рішення по справі зі спливом значного періоду часу без обґрунтованих підстав порушує принцип правової визначеності, і як наслідок тягне порушення ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Наведена ініціатором відповідного клопотання причина пропуску строку на апеляційне оскарження не перебуває у площині поважних причин, які об`єктивно є непереборними, тобто такі, що не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами, труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до апеляційної інстанції у строк, визначений законом і такі обставини мають бути підтверджені скаржником.

Отже, наявність суттєвих перешкод у своєчасній реалізації ОСОБА_1 прав на апеляційне оскарження судового рішення, строк якого згідно ст.294 КУпАП обчислюється з дня винесення постанови, апелянтом не наведені і апеляційним судом не встановлені, що у своїй сукупності засвідчує відсутність поважних причин пропуску строку на оскарження.

З урахуванням вказаного, суд вважає за необхідне відмовити у поновленні пропущеного строку на апеляційне оскарження постанови Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 жовтня 2019 року.

Оскільки у поновлені строку відмовлено, апеляційна скарга, у відповідності до вимог ст.294 КУпАП, повертається особі, яка її подала.

Керуючись ст.294 КУпАП, суддя

ПОСТАНОВИВ:

відмовити ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження постанови Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 жовтня 2019 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а апеляційну скаргу повернути особі, яка її подала.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду М.С. Тютюник