справа № 208/1124/19
№ провадження 3/208/774/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 травня 2019 р. м. Кам'янське

Суддя Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1, за участю: секретаря судового засідання Шаповал І.В., особи, що притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_2, захисника ОСОБА_3, потерпілої ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, працюючої директором департаменту з гуманітарних питань Камянської міської ради, за ч. 1 ст. 41 КУпАП, -

встановив:

Згідно матеріалів протоколу про адміністративне правопорушення № ДН149/245/АВ/П/ПТ, ОСОБА_2, у період з 15.08.2017 по 22.01.2019 року за фактичнем місцем здійснення службової діяльності м. Камянське Дніпропетровської області, пр. Свободи, буд. 36, внаслідок невиконання вимог розділу 2 «Завдання та обовязки», затвердженої міським головою 13.10.2016 року Посадової інструкції директора департаменту з гуманітарних питань міської ради, а саме п. 2.33 (в частині незабезпечення службового обовязку здійснювати повноваження відповідно до чинного законодавства, при цьому, п. 2.2. передбачає обовязок, згідно якого, директор департаменту здійснює керівництво діяльністю департаменту, несе персональну відповідальність за організацію його діяльності, внаслідок чого, допущено порушення вимог законодавства про працю згідно акту інспекційного відвідування від 28.01.2019 року № ДН149/245/АВ, а саме директором департаменту не забезпечено передбачене ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» № 108 покладене на роботодавця зобовязання забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи у встановленому порядку, у серпні 2017 року та травні 2018 року не було у повному обсязі забезпечено своєчасну виплату заробітну плату потерпілій ОСОБА_4, а саме гарантійних виплат, передбачених ч. 2 ст. 275 КУпАП, порушені вимоги ч. 1 ст. 119 КЗпП, якою передбачені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обовязків. За наявності двох фактів про звільнення потерпілої за наказом від 09.01.2018 року та наказом від 27.07.2018 року, директором департаменту порушено вимоги ч. 1 ст. 116 КЗпП, а саме остаточний розрахунок працівнику був виплачений не в день звільнення.

У судовому засіданні особа, що притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_2 заперечувала проти своєї винуватості, її захисником, адвокатом ОСОБА_3, зауважено суду, крім іншого, що протокол про адміністративне правопорушення складений з порушенням вимог закону, а саме не було залучено незалежних свідків при складенні протоколу про адміністративне правопорушення.

Потерпіла ОСОБА_4 вказала на наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП та прохала притягнути її до адміністративної відповідальності.

Клопотання захисника щодо невідповідності матеріалів протоколу вимогам закону підлягає пріоритетному вирішенню.

Так, суддя, дослідивши матеріали адміністративної справи у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, керуючись законом і правосвідомістю, вважає, що вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП не доведена, з огляду на очевидну недопустимість доказів, що містять матеріали протоколу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як випливає із змісту ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови.

Положеннями ст. 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, іншими документами тощо.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративні відповідальності, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов'язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваженнями, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі. В пункті 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року (заява N 7460/03) зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Пунктом 39 рішення ЄСПЛ у справі «Лучанінова проти України» від 09.06.2011 року (Заява № 16347/02) Суд зауважив, що з огляду на загальний характер законодавчого положення а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення, провадження у таких справах є кримінальними для цілей застосування Конвенції (рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany), від 21 лютого 1984 року, пп. 52-54, Series A № 73; «ОСОБА_4 проти Словаччини» (Lauko v. Slovakia), 2 вересня 1998 року, пп. 56-59, Reports of Judgments and Decisions 1998-VI; ухвала щодо прийнятності у справі «Рибка проти України» (Rybka v. Ukraine), заява № 10544/03, від 17 листопада 2009 року).

Відповідно до ст. 62 Конституції України, вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, саме субєкт складання протоколу повинен беззаперечно довести судді факт порушення вимог законодавства про працю.

З матеріалів протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що при складенні протоколу про адміністративне правопорушення особа, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 зазначила, що права, передбачені ст. 268 КУпАП, їй розяснено не було, що засвідчила своїм підписом.

Однак, субєктом складання протоколу не було залучено незалежних та неупереджених свідків для фіксування факту дотримання вимог закону розяснення прав та обовязків, передбачених ст. 268 КУпАП, особі, що притягається до адміністративної відповідальності, в якості свідків залучено особу, якій заподіяно майнову шкоду та особу, що здійснювала представництво інтересів час потерпілої як під час зібрання доказів субєктом складання протоколу так і під час судового розгляду.

Усунути вказаний недолік протоколу про адміністративне правопорушення шляхом повернення його для належного оформлення є неможливим з огляду на відсутність положень КУпАП, що регламентують повторне вручення протоколу про адміністративне правопорушення особі, що притягається до адміністративної відповідальності.

Враховуючи правову позицію ЄСПЛ у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.), суддя не має права взяти на себе функції сторони обвинувачення, змінити обсяг інкримінованого правопорушення, усунути певні розбіжності та неточності, які мають місце в протоколі про адміністративне правопорушення, самостійно відшукувати докази винуватості особи, що становило б порушення ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

У рішенні ЄСПЛ від 10.02.1995 року у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинуватості обовязкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

За загальними критеріями оцінки доказів у провадженні, де особа притягається до адміністративної або кримінальної відповідальності, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

З огляду на вказане порушення прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності, при оцінці доказів застосуванню в даному випадку підлягає концепція «плодів отруєного дерева», тобто оцінка допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно.

Оскільки протокол про адміністративне правопорушення як документ, що містить формулювання обвинувачення у вчиненні правопорушення, докази винуватості особи, складений з грубим порушенням прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності - нерозяснення їй прав та обовязків, передбачених ст. 268 КУПАП під час складання протоколу / відсутності належної фіксації такого розяснення за участю неупереджених свідків, що не зацікавлені в розгляді протоколу по суті, такий протокол є очевидно недопустимим доказом, що, з урахуванням концепції «плодів отруєного дерева» тягне за собою очевидну недопустимість всіх інших зібраних доказів, які не підлягають аналізу з огляду на їх очевидну протиправність та закриття провадження відносно особи, що притягається до адміністративної відповідальності на піставі п. 1 ст. 247 КУпАП з огляду на відсутність допустимих доказів її винуватості.

При прийнятті такого висновку суд також враховує, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «ОСОБА_5 проти України», заява № 21722/11).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11).

Згідно з усталеною практикою як національних судів, так і ЄСПЛ, порушення права особи на захист, у т.ч. нерозяснення (неналежне розяснення) її процесуальних прав та обовязків у правовідносинах, де людина притягається до відповідальності з боку держави є безумовною підставою не притягнення її до відповідальності з огляду на відсутність допустимих доказів.

У справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05, рішення від 07 липня 2011 року, яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року) ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції (пункт 33 рішення).

Ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o. проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96).

Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98).

Також суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). З огляду на викладене, інші докази суддею не оцінюються та їх аналіз не проводиться, так як суддею встановлена вказана імперативна підстава для закриття провадження у справі.

Даний висновок суду узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

Керуючись ст. 7, 41, 245, 247, 251, 280, 283 КУпАП, суддя

постановив:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 за ч. 1 ст. 41 КУпАП закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у звязку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення до Дніпровського апеляційного суду через Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

Суддя Ізотов В.М.