Справа №521/243/19
Номер провадження 3/521/2409/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Граніна В.Л.

при секретарі Шкребтієнко Г.М.

за участю:

представника Одеської митниці ДФС Ткаченко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу, що надійшла з Одеської митниці ДФС за протоколом складеним відносно громадянина Молдови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , про порушення митних правил, передбачених ч. 1 ст. 483 МК України, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси надійшов протокол №2918/50000/18 від 20.09.2018 року про порушення митних правил з відповідними матеріалами, у відношенні гр. ОСОБА_1 за ознаками скоєння правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України.

З протоколу про порушення митних правил вбачається, що 20.08.2017 року о 17 год. 07 хв. в зону митного контролю міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Кучурган -Первомайськ» відділу митного оформлення № 1 митного поста «Кучурган» Одеської митниці ДФС, у напрямку з Молдови в Україну на канал руху «червоний коридор» в`їхав вантажний автомобіль «FORD TRANSIT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , країна реєстрації Литва, номер кузова НОМЕР_2 , під керуванням гр. ОСОБА_1 .

Як підставу для переміщення даного автомобілю громадянин ОСОБА_1 надав до митного контролю та митного оформлення наступні документи: паспорт громадянина Молдови для виїзду за кордон НОМЕР_3 , виданий 21.09.2012 року органом ОО CHISINAU, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 07.08.2017 року та довіреність на право користування та розпорядження транспортним засобом від 18.08.2017 року №6289/2017, яка завірена нотаріусом Aneta Przybytek.

Під час перевірки законності переміщення через митний кордон України автомобіля марки «FORD TRANSIT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , країна реєстрації Литва, номер кузова НОМЕР_2 було прийнято рішення здійснити перевірку автентичності документів, наданих гр. ОСОБА_1 при переміщенні вказаного транспортного засобу через митний кордон України.

До митних органів Литовської Республіки та Республіки Польща було направлено запит для перевірки легітимності наданого громадянином ОСОБА_1 доручення на право користування та розпорядження транспортним засобом (листи ДФС від 13.03.2018 №3928/5/99-99-20-02-01-16 та від 13.03.2018 №3930/5/99-99-20-02-0116).

Згідно відповіді митних органів Республіки Литва (№ 19407 /7/99-99-20-02-01-17) встановлено, що транспортний засіб «FORD TRANSIT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , країна реєстрації Литва, зареєстрований на ім`я громадянина України ОСОБА_2 з 07.08.2018, але реєстрація (пересування) обмежено у зв`язку з відсутністю даних по страхуванню.

Відповідно до отриманої відповіді митних органів Республіки Польщи (листи ДФС від 31.07.2018 №23481/7/99-99-20-02-01-17 та №23482/7/99-99-20-02-01-17) довіреність від 18.08.2017 №6289/2017 нотаріусом не засвідчувалась та не видавалась.

Таким чином, на думку митного органу, гр. ОСОБА_1 надав органу доходів і зборів, як підставу для переміщення автомобіля марки «FORD TRANSIT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , країна реєстрації Литва, номер кузова НОМЕР_2 , підроблені документи, а саме довіреність від 18.08.2017 року №6289/2017 на право користування та розпорядження транспортним засобом.

На підставі викладених обставин, 20.09.2018 року посадовою особою Одеської митниці ДФС відносно гр. ОСОБА_1 було складено протокол про порушення митних правил №2918/50000/18 за ознаками правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 483 Митного кодексу України.

У судовому засіданні гр. ОСОБА_1 участі не приймав, про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки до суду не повідомив.

Представник митниці у судовому засіданні вважав, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, винна у вчиненні адміністративного правопорушення зазначеного у протоколі про порушення митних правил, її вина підтверджується зібраними у справі доказами, і тому необхідно притягнути її до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 483 МК України, та застосувати до неї адміністративне стягнення відповідно до санкції статті.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, оцінивши в сукупності зібрані докази, вислухавши думку учасників процесу, суд приходить до висновку про відсутність у діях особи складу адміністративного правопорушення, а тому немає підстав для визнання особи винною у порушені митних правил, передбачених ч. 1 ст. 483 МК України.

Крім цього, на момент розгляду справи сплив строк притягнення особи до відповідальності визначений МК України, оскільки митний орган отримав відповідь лист від митних органів Республіки Польщі 31.07.2018 року, тобто з цього часу обраховується строк притягнення до адміністративної відповідальності за вказане правопорушення. Згідно матеріалів справи, справа про порушення митних правил надійшла до суду 08.01.2019 року, та 28.01.2019 року матеріали справи направлені до митниці на додаткову перевірку та повернулися до суду 18.03.2019 року.

Тобто, суд не може застосувати в зворотному часі вимоги ст. 467 МК України (в редакції від 25.11.2018 року), оскільки це суперечить вимогам ст. 58 Конституції України, в якій вказано, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. В даному випадку, зазначені зміни не пом`якшують та не скасовують відповідальність особи, а навпаки, обтяжує відповідальність, а тому не може бути застосована. Про це вказано і в ч. 3 ст. 3 МК України, згідно якої норми законів України, які пом`якшують або скасовують відповідальність особи за порушення митних правил, передбачені цим Кодексом, мають зворотну дію в часі, тобто їх норми поширюються і на правопорушення, вчинені до прийняття цих законів. Норми законів України, які встановлюють або посилюють відповідальність за такі правопорушення, зворотної дії в часі не мають

Судом встановлено, що 20.08.2017 року о 17 год. 07 хв. в зону митного контролю міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Кучурган -Первомайськ» відділу митного оформлення № 1 митного поста «Кучурган» Одеської митниці ДФС, у напрямку з Молдови в Україну на канал руху «червоний коридор» в`їхав вантажний автомобіль «FORD TRANSIT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , країна реєстрації Литва, номер кузова НОМЕР_2 , під керуванням гр. ОСОБА_1 .

Як підставу для переміщення даного автомобілю громадянин ОСОБА_1 надав до митного контролю та митного оформлення наступні документи: паспорт громадянина Молдови для виїзду за кордон НОМЕР_3 , виданий 21.09.2012 року органом ОО CHISINAU, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 07.08.2017 року та довіреність на право користування та розпорядження транспортним засобом від 18.08.2017 року №6289/2017, яка завірена нотаріусом Aneta Przybytek.

Під час перевірки законності переміщення через митний кордон України автомобіля марки «FORD TRANSIT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , країна реєстрації Литва, номер кузова НОМЕР_2 було прийнято рішення здійснити перевірку автентичності документів, наданих гр. ОСОБА_1 при переміщенні вказаного транспортного засобу через митний кордон України.

Так, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що митним органом не надано достатніх та достовірних доказів на підтвердження вини особи, а також підтвердження тих фактів, на які посилається митниця, оскільки, лист отриманий від митних органів Республіки Польща не встановлює вину саме особи, яка притягується до відповідальності. В вказаному листі не зазначається конкретні дані про те, яка саме довіреність є підроблена, та на підставі чого зроблено такий висновок. Не надано належних документів на підтвердження вказаних у листі обставин з нотаріальної контори.

Суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Частина 1 статті 6 Конвенції передбачає, що "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення". Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції "кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку". А згідно з положеннями ч. 3 ст. 6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справі "Лучанінова проти України" (рішення від 09.06.2011 р., заява N 16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 51 КУпАП стосовно заявниці, яка вчинила дрібну крадіжку на загальну суму 0,42 грн., ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції "з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням".

У рішенні у справі "Карелін проти Росії" ("Karelin v. Russia", заява N 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі "Тейксейра де Кастор проти Португалії" від 09.06.98 року, п. 54 рішення у справі "Шабельника проти України" від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП розпочате провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Склад правопорушення наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність складу загалом.

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 р., доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Виходячи з положень ст. 8, ст. 62 Конституції України дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

У рішенні по справі "Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії" ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.

Таким чином, враховуючи, що вказаний лист є єдиним доказом, на який посилається митний орган, як на доказ вини особи, суд вважає, що він є не належним та не допустимим доказом, беручи до уваги європейську практику.

Попри це, хотілося б звернути увагу на те, що процес про адміністративне правопорушення цілком ув`язаний з вищезазначеними презумпціями процесу кримінального, оскільки Європейський суд уже визнавав кримінально-правовий характер норм українського законодавства, якими передбачена відповідальність за адміністративні правопорушення, зокрема, і за порушення митних правил (рішення по справах «Надточій проти України» та «Гурепка проти України»).

Згідно ст. 486 МК України, завданням провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог Закону.

Однак, відповідь митних органів Польщі, на який посилається митниця, не може бути визнано належним доказом у справі про порушення митних правил, оскільки на основі таких даних неможливо встановити наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 458 МК України, порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

У відповідності до ст. 9 КУпАП, (проступком), визнається протиправна, винна дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 483 МК України, дане правопорушення характеризується діями, що спрямовані на переміщення товарів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, тобто з використанням спеціально виготовлених сховищ (тайників) та інших засобів або способів, що утруднюють виявлення таких товарів, або шляхом надання одним товарам вигляду інших, або з поданням митному органу як підстав для переміщення товарів підроблених документів, одержаним незаконним шляхом, або таких, що містить неправдиві відомості.

Суб`єктивна сторона правопорушення, що передбачене статтею 483 МК України, передбачає наявність в діях особи вини у скоєному правопорушенні у формі прямого умислу.

Відповідно до ст. 10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається скоєним умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Так, гр. ОСОБА_1 переміщувала транспортний засіб через митний кордон України на підставі документів, які були надані митному органу для оформлення та які митниця мала змогу перевірити. Однак сумнівів в їх автентичності на момент перетину кордону у митного органу не виникало.

Тому суд, аналізуючи вищевикладені обставини та керуючись конституційним принципом презумпції невинуватості, вказаним в ст. 62 Конституції України (тобто вина особи, яка притягається до відповідальності повинна бути доведена органом який склав протокол, а доводи вини повинні ґрунтуватися на доказах, об`єктивність яких не викликала б жодних сумнівів), вважає що митним органом не було надано достовірних доказів на підтвердження вини особи та її винність не доведена.

Згідно ч. 2 ст. 528 МК України, у справі про порушення митних правил суд (суддя) виносить одну з постанов, передбачених частиною першою статті 527 цього Кодексу.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 527 МК України, у справі про порушення митних правил суд (суддя), що розглядає справу, виносить, зокрема, постанову про закриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 487 Митного Кодексу України, провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Статтею 247 КУпАП встановлені обставини, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення.

Таким чином, суд, враховуючи вищенаведені норми європейського права, вважає, що митницею не надано належних та достатніх доказів на підтвердження вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, а висновки митного органу не підтверджуються достовірними даними, тому це є підставою для закриття провадження по справі, через відсутність складу адміністративного правопорушення, відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП за недоведеністю вини особи.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 62 Конституції України, ст.ст. 483, 527, 528, 529 МК України, п. 1 ч. 1 ст. 247, ст. 284 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності гр. ОСОБА_1 - закрити, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України.

Постанова суду (судді) у справі про порушення митних правил може бути оскаржена особою, стосовно якої вона винесена, представником такої особи або митним органом, який здійснював провадження у цій справі. Порядок оскарження постанови суду (судді) у справі про порушення митних правил визначається Кодексом України про адміністративні правопорушення та іншими законами України.

Суддя