КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ 33/824/289/2019 Постанова винесена суддею Шмигельським Д.І.
Категорія: ст. 122-2, ч. 1 ст. 130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2019 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Горб І.М., за участю захисника ОСОБА_2, розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_2 на постанову судді Деснянського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2018 року відносно

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1

в с т а н о в и в:

Постановою судді Деснянського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2018 року ОСОБА_3визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-2, ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на підставі ст. 36 КУпАП на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Також постановлено стягнути з ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 352 грн. 40 коп.

Згідно з постановою, суд розглянув протокол про адміністративне правопорушення серії БД №426155, відповідно до якого, 23 серпня 2018 року о 10 год. 15 хв. по пр. Лісовому в м. Києві ОСОБА_3 керувала автомобілем «LEXUS RX 350», державний номерний знак НОМЕР_2, з ознаками алкогольного сп'яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, нечітка мова, нестійка хода, від огляду на стан сп'яніння у встановленому законом порядку відмовилася у присутності двох свідків, чим порушила п. 2.5 ПДР України.

Крім того, суд розглянув протокол про адміністративне правопорушення серії БД №426156, відповідно до якого 23 серпня 2018 року о 10 год. 15 хв. по пр. Лісовому в м. Києві ОСОБА_3, керуючи автомобілем «LEXUSRX 350», державний номерний знак НОМЕР_2, не виконала вимогу працівника поліції про зупинку транспортного засобу, завчасно подану за допомогою проблискового маячка червоного кольору та спеціального звукового сигналу, в подальшому ОСОБА_3 була затримана працівниками поліції на пр. Лісовому, 23 в м. Києві шляхом переслідування та блокування на патрульному автомобілі, чим порушила п. 2.4 ПДР України.

Суд у постанові дійшов висновку про те, що в діях ОСОБА_3 наявний склад адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-2, ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_2, вважаючи постанову суду незаконною, просить її скасувати та закрити провадження по справі у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративних правопорушень.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що, розглядаючи справу, суддя першої інстанції повністю знехтував презумпцією невинуватості, яка, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням практики її застосування Європейським судом з прав людини, поширюється також на справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху у вигляді, зокрема, обмеження права керування транспортними засобами.

Крім того, в результаті розгляду справи не було здобуто жодного допустимого доказу, який би свідчив, що ОСОБА_3 вчинила адміністративне правопорушення у вигляді невиконання вимог працівника поліції про зупинку транспортного засобу та відмови від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп'яніння.

При цьому, в основу доведеності вини ОСОБА_3 судом першої інстанції покладено протокол про адміністративне правопорушення, пояснення свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, та відеозапис з нагрудної камери поліцейського, які визнано належними та допустимими в підтвердження доказів винуватості ОСОБА_3 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-2, ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Між тим, протокол про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 122-2 КУпАП не містить законних підстав, за яких інспектором поліції було використано проблисковий маячок червоного кольору та спеціального звукового сигналу, а відповідно й законної вимоги зупинки транспортного засобу, який належить ОСОБА_3

Крім того, протокол про адміністративне правопорушення як за ст. 122-2 КУпАП, так і за ч. 1 ст. 130 КУпАП, складено з порушенням вимог ст. 256 КУпАП, а саме: у них відсутнє визначене місце скоєння правопорушення, лише зазначено м. Київ, пр. Лісовий, без зазначення номеру будинку; відсутня інформація про свідків вчиненого правопорушення; складання протоколів об 11 год. за адресою: м. Київ, пр. Лісовий, 23, відбувалось у відсутність ОСОБА_3, про що свідчить відсутність її підпису у протоколі, та те, що ОСОБА_3 о 10 год. 50 хв. перебувала у службовому приміщенні Деснянського територіального відділу поліції за адресою м. Київ, вул. Мілютенка, 28-б, що підтверджено протоколом про адміністративне затримання; до того ж, у графі тимчасово вилучених документів зазначено «не вилучались», проте вказано, що тимчасово вилучені документи знаходяться у протоколі БД №148477 від 23.08.2018 року, але копію цього доказу до протоколу не додано, а також інспектором поліції не було повідомлено ОСОБА_3 і її права та обов'язки, передбачені ст. 63 Конституцією України та ст. 268 КУпАП, та не долучено направлення водія на проходження у лікаря-нарколога огляду на стан сп'яніння, а тому складені протоколи не можуть вважатись належним та допустимим доказом.

Також є недопустимим доказом і відеозапис з камери працівника поліції, оскільки він вівся не в автоматичному режимі і з нього не видно, що ОСОБА_3 постійно знаходилась за кермом свого автомобіля та, що вона відмовилася у присутності двох свідків від проходження огляду на стан сп'яніння на місці зупинки та у приміщенні закладу охорони здоров'я у лікаря-нарколога, при цьому, інспектор, у якого на форменому одязі закріплена бодікамера, на протязі кількох хвилин затуляв рукою відеотехніку.

При цьому з вказаного відеозапису не вбачається, що інспектор склав акт огляду на стан сп'яніння, у якому б свідки поставили свій підпис про відмову проходження на місці зупинки огляду на стан сп'яніння ОСОБА_3, та в подальшому не зафіксовано в автоматичному режимі про складання направлення для ОСОБА_3 щодо встановлення стану сп'яніння у закладі охорони здоров'я, а також, що інспектор супроводив ОСОБА_3 до закладу охорони здоров'я, яка у присутності двох свідків відмовилась від проходження огляду на стан сп'яніння у лікаря-нарколога.

Щодо письмових пояснень свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, то вони були надруковані заздалегідь та жодним чином не відображають дотримання інспектором поліції процедури проведення огляду на стан алкогольного сп'яніння поліцейським і оформлення його результатів, які регламентовано Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції і проведення такого огляду, у день відібрання цих пояснень.

Також в цих поясненнях жодним чином не відображено - чи інформував інспектор поліції ОСОБА_3 про порядок застосування спеціального технічного засобу перед проведенням огляду на стан сп'яніння, чи вимагала вона від інспектора поліції надати сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки, чи складався акт огляду на стан сп'яніння, чи було виписане направлення поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров'я, чи було забезпечено поліцейським проведення огляду ОСОБА_3 в закладі охорони здоров'я.

Проте, з пояснень очевидним є те, що ОСОБА_3 в заклад охорони здоров'я інспектором поліції не направлялось, а відповідно до цього й відмови від проведення огляду в закладі охорони здоров'я у присутності двох свідків та лікаря-нарколога ОСОБА_3 не заявляла.

Отже, присутність зазначених осіб у якості свідків, під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, викликає сумнів, що дає підстави вважати, що інспектором поліції було дописано у протокол після його складання відомості про свідків та їм невідомі обставини, які необхідно встановлювати під час судового засідання, однак суддею не було дотримано вимог ст. 272 КУпАП щодо допиту свідків у судовому засіданні для встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Звертає увагу й на те, що з незрозумілих причин, в разі перебування ОСОБА_3 в стані алкогольного сп'яніння, її не було відсторонено від керування транспортним засобом, жодних даних про такі дії, які в разі керування особою в стані сп'яніння є обов'язковими для органу поліції, матеріали справи не містять.

Вказані обставини свідчать, що огляд ОСОБА_3 на стан сп'яніння був проведений з недотриманням відповідного порядку, у зв'язку з чим докази, якими обґрунтовується доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненому правопорушенні, не можуть бути покладеними в основу доведеності її вини.

Однак суд першої інстанції на такі порушення при фіксуванні працівниками поліції правопорушення та складанні документів, уваги не звернув та постановив рішення на підставі доказів, які не можуть бути визнані допустимими та складеними з дотриманням передбаченого законодавством порядку.

Таким чином, на думку апелянта, в діях ОСОБА_3 відсутній склад адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-2 та ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення захисника ОСОБА_2 на підтримку доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та відеозапис з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) інспектора патрульної поліції, наданий Управлінням патрульної поліції м. Києва, перевіривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з'ясовувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Всупереч тверджень апелянта, ці вимоги закону судом першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 були дотримані, а висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-2, ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у протоколах та постанові судді, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується зібраними по справі доказами у їх сукупності, які були досліджені в судовому засіданні та наведені у постанові.

Зокрема, такий висновок ґрунтується на даних, що зафіксовані в протоколах про адміністративні правопорушення серії БД №426155 та серії БД №426156, які, на противагу твердженням апелянта, складено з дотриманням вимог ст. 256 КУпАП,підписано відповідною посадовою особою та свідками, поясненнях свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, якими засвідчено факт відмови ОСОБА_3 від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння, та відеозапису з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) інспектора патрульної поліції.

До того ж факт пропозиції ОСОБА_3 пройти огляд на стан сп'яніння в установленому законом порядку, у зв'язку з наявністю у працівників поліції обґрунтованої підозри про керування нею автомобілем в стані алкогольного сп'яніння та її відмови від проходження огляду на стан такого сп'яніння, підтверджується і відеозаписом з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) інспектора патрульної поліції, який був переглянутий у судовому засіданні під час апеляційного розгляду за участі захисника ОСОБА_2, та відповідно до якого, виявивши у ОСОБА_3 під час спілкування, ознаки алкогольного сп'яніння, працівники поліції у присутності двох свідків запропонували їй пройти огляд як із застосуванням приладу «Драгер», так і у лікаря-нарколога в медичній установі, але ОСОБА_3 від проходження огляду в будь-який спосіб (на місці з використанням спеціального технічного засобу або в закладі охорони здоров'я) категорично відмовилася, у зв'язку з чим відносно неї і було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

До того ж слід вказати про те, що, відповідно до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України №1452/735 від 09.11.2015 року, перед проведенням огляду на стан сп'яніння поліцейський інформує особу, яка підлягає огляду на стан сп'яніння, про порядок застосування спеціального технічного засобу, та на її вимогу надає сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки, та складає Акт огляду особи з використанням спеціальних технічних засобів, а такий огляд з використанням спеціальних технічних засобів на місці зупинки ОСОБА_3 і не проводився через відмову останньої від його проходження.

Також не заслуговують на увагу і посилання захисника ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на порушення процедури та спростовування факту вимоги працівників поліції пройти огляд у закладі охорони здоров'я через відсутність у матеріалах справи відповідного направлення ОСОБА_3 на проходження огляду на стан алкогольного сп'яніння, оскільки за змістом Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного сп'яніння, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров'я України від 9 листопада 2015 року №1452/735, таке направлення видається лише у разі наявності згоди водія пройти огляд в закладі охорони здоров'я, а такої згоди, як свідчить відеозапис з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) інспектора патрульної поліції, ОСОБА_3 не надавала.

Та обставина, що свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які брали участь у фіксуванні обставин адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, безпосередньо в суді не допитувались, а їх пояснення викладені на заздалегідь надрукованих бланках, не може свідчити про неповноту з'ясування всіх обставин справи, оскільки їх письмові пояснення, відповідно до вимог ст. 251 КУпАП, були досліджені суддею та обґрунтовано прийняті до уваги як такі, що узгоджуються з іншими доказами у справі та підтверджують обставини, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, який складений щодо ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, та у відеозаписі з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) інспектора патрульної поліції, а хронологія зафіксованих на відеозаписі подій спростовує припущення захисника в апеляційній скарзі про те, що свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не були присутніми під час відібрання у них пояснень та складання щодо ОСОБА_3 протоколу про адміністративне правопорушення.

Не заслуговують на увагуі посилання апелянта на те, що у поясненнях свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не відображено - чи інформував інспектор поліції ОСОБА_3 про порядок застосування спеціального технічного засобу перед проведенням огляду на стан сп'яніння, чи вимагала вона від інспектора поліції надати сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки, чи складався акт огляду на стан сп'яніння, чи було виписане направлення поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров'я, та чи було забезпечено поліцейським проведення огляду ОСОБА_3 в закладі охорони здоров'я, оскільки вказані свідки були залучені працівниками поліції для проведення огляду ОСОБА_3 на стан сп'яніння, але ОСОБА_3 від проходження огляду в будь-який спосіб (на місці з використанням спеціального технічного засобу або в закладі охорони здоров'я) категорично відмовилася, що і засвідчено в даному випадку свідками.

Посилання апелянта на те, що протокол про адміністративне правопорушення як за ст. 122-2 КУпАП, так і за ч. 1 ст. 130 КУпАП складено з порушенням вимог ст. 256 КУпАП, оскільки у них відсутнє визначене місце скоєння правопорушення, лише зазначено м. Київ, пр. Лісовий, без зазначення номеру будинку та відсутня інформація про свідків вчиненого правопорушення, спростовуються даними протоколів серії БД №426155 та серії БД №426156, які складено уповноваженою на те особою та за своїм змістом, хоча і містять певні недоліки, зокрема, в них не вказано номеру будинку місця скоєння правопорушення, але зазначено місце складання протоколів, що відбувалось після невиконання ОСОБА_3 вимоги працівників поліції про зупинки та її затримання шляхом переслідування та блокування на патрульному автомобілі на пр. Лісовому, 23 в м. Києві, а у протоколі, складеному за ч. 1 ст. 130 КУпАП, - адреси місця проживання свідків, але в цілому відповідають вимогам ст. 256 КУпАП та не вплинули на правильність прийнятого рішення.

Щодо доводів захисника ОСОБА_2 про розбіжності в часі складання протоколів про адміністративні правопорушення за ст. 122-2, ч. 1 ст. 130 КУпАП та протоколу про адміністративне затримання ОСОБА_3, а саме, складання протоколів за ч. 1 ст. 130 КУпАП - о 10 год. 50 хв., за ст. 122-2 КУпАП - об 11 год. за адресою: м. Київ, пр. Лісовий, 23, а протоколу про адміністративне затримання о 10 год. 50 хв. у службовому приміщенні Деснянського територіального відділу поліції за адресою: м. Київ, вул. Мілютенка, 28-б, то, за наявності в матеріалах справи відеозапису з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) інспектора патрульної поліції, деяка неузгодженість в часі складання протоколів не може свідчити про неправильність висновків суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_3 за ст. 122-2, ч. 1 ст. 130 КУпАП та не підтверджуються доводи захисника про недопустимість цих доказів.

Твердження ж захисника про те, що наявний у справі відеозапис з нагрудної камери (відеореєстратора) інспектора поліції не може вважатися допустимим доказом, оскільки він вівся не в автоматичному режимі і з нього не вбачається, що ОСОБА_3 постійно знаходилась за кермом свого автомобіля та, що вона відмовилася у присутності двох свідків від проходження огляду на стан сп'яніння на місці зупинки та у приміщенні закладу охорони здоров'я, є надуманими та безпідставними, які не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки з відеозапису з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) інспектора патрульної поліції, який відповідно до вимог Закону України «Про національну поліцію» здійснюється в автоматичному режимі на автоматичній відеотехніці, яка закріплюється на форменому одязі працівника поліції, вбачається, що, коли працівники поліції шляхом переслідування та блокування затримали автомобіль «LEXUS RX 350», державний номерний знак НОМЕР_2, водій якого не виконала вимогу працівника поліції про зупинку транспортного засобу, завчасно подану за допомогою проблискового маячка червоного кольору та спеціального звукового сигналу, за кермом вказаного автомобіля перебувала саме ОСОБА_3, яка в подальшому відмовилася у присутності двох свідків від проходження у встановленому законом порядку будь-якого огляду на стан сп'яніння.

Також і доводи апеляційної скарги про неналежність відеозапису з нагрудної камери поліцейського, як доказу винуватості ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП, через його неповноту, є необґрунтованими, адже на ньому чітко видно як остання відмовляється від проходження огляду на стан алкогольного сп'яніння в будь-який спосіб (на місці з використанням спеціального технічного засобу або в закладі охорони здоров'я), і у справі відсутні будь-які дані, які б свідчили, що поліцейським не було зафіксоване певне спілкування з ОСОБА_3, обставини якого могли б істотно вплинути на фактичні обставини правопорушення.

Також і посилання захисника, що інспектори поліції не мали законних підстав для використання проблискового маячку червоного кольору та спеціального звукового сигналу під час зупинки автомобіля ОСОБА_3, є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки відповідно до п. 8.9Правил дорожнього руху, вимога про зупинку транспортного засобу подається поліцейським за допомогою, в т.ч. увімкненого проблискового маячка синього і червоного або лише червоного кольору та (або) спеціального звукового сигналу.

Щодо доводів апелянта про те, що поліцейським не було відсторонено ОСОБА_3 від керування транспортним засобом, то вони є безпідставними, оскільки з відеозапису з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) інспектора патрульної поліції вбачається, що автомобіль ОСОБА_3 було завантажео на евакуатор, який був викликаний працівниками поліції, для доставлення його на зберігання на спеціальний майданчик для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів, що є однією із форм відсторонення від керування транспортним засобом.

Інших доводів, які б заслуговували на увагу і підтверджували позицію апелянта щодо незаконності постанови судді місцевого суду та наявності підстав для закриття провадження у справі, в апеляційній скарзі не наведено.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що висновок в протоколах про адміністративні правопорушення і в постанові судді про вчинення ОСОБА_3 правопорушень, передбачених ст. 122-2, ч. 1 ст. 130 КУпАП, є обґрунтованим, відповідає матеріалам справи і фактичним обставинам події.

При цьому, у відповідності з вимогами ст. 33 КУпАП, суд, при накладенні стягнення на ОСОБА_3, врахував характер вчинених правопорушень, особу порушника, і обґрунтовано визначив вид та розмір стягнення, з урахуванням положень ст. 36 КУпАП, у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів, що становить 10 200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, що в повній мірі відповідає санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП і за своїм видом та розміром є законною і обґрунтованою мірою відповідальності за вчинені правопорушення, а також відповідає і меті виховання особи, що їх вчинила, та запобіганню вчиненню нових правопорушень, як це передбачено ст. 23 КУпАП.

За таких обставин, постанова суду є законною та обґрунтованою, а тому підстави для її скасування - відсутні, а відтак апеляційна скарга захисника ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову судді Деснянського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2018 року, якою ОСОБА_3визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-2, ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на підставі ст. 36 КУпАП на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду ГорбІ.М.