Справа №591/1609/16-п Головуючий у суді 1-ї інстанції - Капкін О. Б.
Номер провадження 33/816/457/19 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 173-2 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 591/1609/16 за апеляційною скаргою захисника БРОВКА Р. М. на постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 29.09.2016, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканцю АДРЕСА_1

замінено невідбуту частину адміністративного стягнення у виді 30 годин громадських робіт на 6 діб арешту,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

захисника адвоката Бровка Р. М.,

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі захисник особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 адвокат БРОВКО Р. М. просить скасувати постанову судді та закрити провадження у справі, оскільки розгляд подання щодо заміни невідбутої частини адміністративного стягнення відбувся без участі ОСОБА_2 , при цьому останній не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Крім того, виконання постанови судді здійснене з порушенням строку, передбаченого ст. 303 КУпАП. Також просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови, оскільки про її наявність ОСОБА_2 дізнався лише 17.10.2019.

23.06.2016 до Зарічного районного суду м. Сум звернувся начальник Зарічного районного відділу КВІ м. Суми УДПтС України в Сумській області з поданням про заміну стягнення у виді громадських робіт на адміністративний арешт, яке обґрунтоване тим, що у відділі на виконанні знаходиться постанова судді Зарічного районного суду м. Сум від 01.04.2016 щодо накладення на ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП стягнення у виді 30 год громадських робіт. 14.04.2016 ОСОБА_2 викликано до КВІ для ознайомлення з порядком та умовами відбування стягнення. Незважаючи на неодноразові виклики ОСОБА_2 до відділу КВІ жодного разу не з`явився, а 23.05.2016 останнього доставлено до відділу КВІ, ознайомлено з порядком та умовами відбування стягнення, а також видане направлення для подальшого відбування накладеного стягнення з 24.05.2016. 25.05.2016 ОСОБА_2 з`явився до КП «Зеленбуд», але до відбування стягнення не приступив і на подальші неодноразові виклики до відділу КВІ не з`являвся.

Постановою судді Зарічного районного суду м. Сум від 29.09.2016 вказане подання задоволено та ОСОБА_2 замінено невідбуту частину стягнення у виді 30 год громадських робіт, призначеного постановою судді цього суду від 01.04.2016, на 6 діб адміністративного арешту. Своє рішення суддя суду першої інстанції вмотивував тим, що ОСОБА_2 ухилявся від відбування стягнення у виді громадських робіт.

Вислухавши доводи захисника Бровка Р. М., який підтримав свою апеляційну скаргу, просив скасувати постанову судді та закрити провадження у справі, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 285 КУпАП, постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено, а згідно ч. 2 ст. 294 цього Кодексу постанова судді може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не був присутній під час прийняття суддею рішення, при цьому матеріали справи також не містять інформації щодо отримання ним копії постанови судді, а тому, зважаючи на те, що його захисник Бровко Р. М. не мав можливості своєчасно подати апеляційну скаргу на цю постанову, то строк на апеляційне оскарження судового рішення підлягає поновленню, оскільки пропущений з поважних (об`єктивних) причин.

Відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права. Провадження в справах здійснюється на основі суворого додержання законності (ч. 2 ст. 7 КУпАП), а його завданнями є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245 КУпАП).

Задовольняючи подання начальника Зарічного РВ КВІ м. Суми УДПтС в Сумській області та приймаючи рішення про заміну ОСОБА_2 невідбутої частини стягнення у виді 30 год громадських робіт на 6 діб адміністративного арешту в порядку ст. 321-4 КУпАП, суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що останній ухилявся від відбування накладеного на нього постановою судді адміністративного стягнення.

Зазначені висновки судді суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, належним чином вмотивовані і ґрунтуються на досліджених та перевірених в судовому засіданні доказах.

Так, постановою судді Зарічного районного суду м. Сум від 01.04.2016 ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, і йому призначене стягнення у виді громадських робіт строком 30 годин. Вказане рішення судді набрало законної сили та звернуте до виконання у передбачений КУпАП спосіб.

Зокрема, порядок і процедура виконання постанов про накладення усіх видів адміністративних стягнень детально регламентується розділом V (ст. 298-330) КУпАП, глава 25 якого містить основні (загальні) положення, а принцип обов`язковості виконання таких постанов для державних і громадських органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян закріплений у ст. 298 цього Кодексу. При цьому постанова про накладення стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України, і звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову (ч. 1, 4 ст. 299 КУпАП), а згідно ч. 1-2 ст. 300 цього Кодексу така постанова виконується уповноваженим на те органом у порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами України.

Не підлягає виконанню постанова, якщо вона не була звернута до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. У разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги, а у разі відстрочки виконання відповідно до ст. 301 КУпАП перебіг строку давності зупиняється до закінчення строку відстрочки (ч. 1 ст. 303).

Провадження по виконанню постанови про застосування громадських робіт передбачене главою 30-А розділу V КУпАП, а саме на підставі ст. 321-1 постанова про накладення стягнення у виді громадських робіт надсилається на виконання органу виконання покарань, не пізніше наступного дня, наступного за днем набрання нею законної сили, а відповідно ст. 305 цього Кодексу контроль за правильним і своєчасним виконанням постанови про накладення стягнення здійснюється суддею, який виніс постанову, та іншими органами державної влади в порядку, встановленому законом.

Повертаючись до справи, постанова судді від 01.04.2016 щодо притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП надійшла на виконання до Зарічного РВ КВІ 14.04.2016. Того ж дня до суду направлено повідомлення про отримання матеріалів до виконання із одночасним викликом ОСОБА_2 до інспекції для ознайомлення з порядком та умовами відбування адміністративного стягнення. Але, незважаючи на неодноразові виклики, ОСОБА_2 до відділу КВІ жодного разу не з`явився. 23.05.2016 ОСОБА_2 доставлений до інспекції, ознайомлений з порядком та умовами відбування стягнення у виді громадських робіт, а також попереджений, що у разі ухилення від його відбування невідбутий строк громадських робіт може бути замінений штрафом або адміністративним арештом згідно ст. 321-4 КУпАП. Також роз`яснено обов`язок повідомляти інспекцію про поважні причини, що унеможливлюють вихід на громадські роботи або прибуття за викликом до КВІ, у тому числі про зміну місця проживання, видано направлення для подальшого відбування стягнення з 24.05.2016.

25.05.2016 ОСОБА_2 з`явився до КП «Зеленбуд», але до відбування стягнення не приступив. 13.06.2016 працівник поліції відібрав від ОСОБА_2 зобов`язання про явку до КВІ на 17.06.2016, однак останній не з`явився.

Станом 21.06.2016, згідно рапорту поліцейського, ОСОБА_2 за місцем проживання відсутній.

За наявності обставин, що ускладнюють виконання постанови про накладення стягнення у виді громадських робіт або роблять її виконання неможливим, суддя може відстрочити її виконання на строк до одного місяця (ч. 1 ст. 301). У разі ухилення порушника від відбування громадських робіт постановою суду (судді) за поданням органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, невідбутий строк громадських робіт може бути замінено штрафом або адміністративним арештом. Заміна громадських робіт арештом застосовується за умови, що санкція статті, за якою накладено стягнення, не передбачає можливості застосування штрафу. Строк арешту визначається із розрахунку, що 1 доба арешту дорівнює 5 год невідбутих громадських робіт, але не може перевищувати 15 діб (ч. 1, 3 ст. 321-4 КУпАП).

У зв`язку з цим, суддя суду першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для заміни невідбутого строку громадських робіт на адміністративний арешт згідно ст. 304 і 321-4 КУпАП, оскільки ОСОБА_2 явно і наполегливо ухилявся від відбування стягнення.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що справа розглянута без участі ОСОБА_2 та його належного повідомлення про час і місце судового розгляду, то вони не заслуговують на увагу, оскільки суддею суду першої інстанції протягом достатньо тривалого часу вживались всі можливі передбачені КУпАП заходи для забезпечення участі правопорушника в розгляді справи, а саме після отримання судом подання КВІ судове засідання було призначене на 08.07.2016, в яке ОСОБА_2 не з`явився та про причини своєї неявки не повідомив. В подальшому розгляд подання призначався на 15.07.2016 і 18.07.2016, про що ОСОБА_2 повідомлявся кожного разу у встановленому законом порядку, однак теж не з`являвся. У зв`язку з неодноразовою неявкою ОСОБА_2 , суддею суду першої інстанції виносилися чисельні постанови про здійснення приводу останнього в судові засідання, що підтверджується ухваленими рішеннями від 18.07.2016, 25.07.2016, 17.08.2016 та 12.09.2016, які не представилось за можливе виконати через відсутність ОСОБА_2 за місцем свого проживання, про що свідчать відповідні рапорти працівників поліції. Потім судове засідання було призначене на 29.09.2016, про що ОСОБА_2 був завчасно повідомлений працівником суду згідно довідки від 26.09.2016.

Враховуючи процесуальну поведінку правопорушника та усталену судову практику ЄСПЛ щодо оцінки поведінки особи та її вплив на тривалість розгляду справи, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції не порушені процесуальні права та законні інтереси ОСОБА_2 , у тому числі і право останнього на захист та доступ до правосуддя, оскільки неодноразово надавалася можливість для реалізації своїх процесуальних прав.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 §1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р., «не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати §1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

В іншому своєму рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain), ЄСПЛ зазначив, що «заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання», а також дійшов висновку, що «право на судовий розгляд, гарантоване ст. 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін. Кожна держава-учасниця забезпечує адекватний та достатній юридичний інструментарій для забезпечення своїх зобов`язань» (п. 33, 35 рішення від 29.06.2004 у справі «Жовнер проти України» (Zhovner v. Ukraine).

Таким чином, подальше зволікання з боку судді суду першої інстанції у розгляді справи ймовірно б звело нанівець легітимну мету провадження у справі щодо виконання постанови про застосування громадських робіт (зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством тощо) та унеможливлення існування розумної пропорційності між використаними судом засобами та поставленою метою.

Є необґрунтованими і доводи апеляційної скарги захисника відносно того, що виконання постанови судді здійснене з порушенням строку, передбаченого ст. 303 КУпАП, оскільки стадія виконання постанови про накладення стягнень є заключною і зазвичай проходить у два етапи: 1) звернення постанови до виконання і 2) безпосереднє виконання постанови про накладення адміністративних стягнень.

Під зверненням постанови до виконання у ст. 303 КУпАП необхідно розуміти своєчасне (не більш ніж через 3 місяці з дня її винесення) направлення постанови до органу, який відповідно до законодавства уповноважений її безпосередньо виконувати, в даному випадку до органу НП, і визнається єдиним юридичним фактом, який має значення для встановлення, чи підлягає вона виконанню, незалежно від того, чи розпочато безпосереднє (реальне) виконання цієї постанови, що дотримано судом першої інстанції.

Безпосереднє виконання постанов про накладення стягнення у виді адміністративного арешту також забезпечує орган НП у порядку, встановленому законами України (ч. 2 ст. 300 КУпАП), однак системний аналіз основних положень цього Кодексу, в тому числі і розділу V, дає апеляційному суду підстави для висновку, що незважаючи на власну назву ст. 303 КУпАП законодавством України про адміністративні правопорушення не передбачена давність виконання постанови судді про накладене стягнення, яка вже безпосередньо прийнята відповідним органом до виконання

КСУ у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності, що використовується і ЄСПЛ, який також за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження і на справи про адміністративні правопорушення (наприклад, рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12); рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), а тому апеляційний суд приходить до переконання про поширення деяких гарантій кримінального процесу і стандартів Конвенції для кримінального провадження й на процес заміни ОСОБА_2 громадських робіт на адміністративний арешт, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону при апеляційному розгляді цього судового рішення, тобто застосувати до КУпАП у межах компетенції суду апеляційної інстанції іншої норми закону, зокрема норми КК, яка регламентує подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення, у тому числі і щодо можливості перегляду оскарженого судового рішення в апеляційній інстанції, що є невід`ємним правом (правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції), а для суддів усіх інстанцій важливим елементом законного і справедливого правосуддя, оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання.

З огляду на викладене, такою нормою у КК є ст. 80, яка розташована у розділі ХІІ «Звільнення від покарання та його відбування» КК і яка регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, згідно ч. 1 якої особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) 3 роки у разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості; 3) 5 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше 5 років за тяжкий злочин; 4) 10 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше 10 років за особливо тяжкий злочин; 5) 15 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше 10 років за особливо тяжкий злочин. Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання, і відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені п. 1-3 ч. 1 цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у ч. 1 та 3 цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину (ч. 3 і 4 ст. 80 КК).

Апеляційний суд вважає, що давність виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту в адміністративному праві не може тривати довше, ніж давність виконання будь-якого обвинувального вироку суду у кримінальному праві, у якому особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності цим судовим рішенням його не було виконано: 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі (яким і є арешт згідно п. 8 і 9 ст. 51, 60 КК; п. 7 ч.1 ст. 24, 32 КУпАП), оскільки відмінність самого тяжкого адміністративного правопорушення від будь-якого злочину невеликої тяжкості все рівно полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним.

Системний аналіз положень КУпАП у поєднанні з вказаним законодавством і судовою практикою, дають підстави вважати, що строк давності виконання постанови судді про заміну стягнення повинен розпочинатися з дня набрання цим судовим рішення законної сили, тобто з 29.09.2016, і в усякому разі не перевищувати 2-х років, за виключенням випадків ухилення від відбування заміненого стягнення, коли за загальним правилом перебіг давності зупиняється, і відновлюється з дня з`явлення правопорушника для відбування цього стягнення або з дня його затримання.

Постанова судді Зарічного районного суду м. Сум від 29.09.2016 своєчасно звернута до виконання у чітко визначений законом строк, однак залишалася не виконаною протягом більш ніж 3-х років виключно через умисне цілеспрямоване ухилення ОСОБА_2 від відбування зміненого стягнення у виді адміністративного арешту (як і ухилення від відбування попереднього стягнення у виді громадських робіт), що підтверджується листами органу НП від 30.12.2016, 09.03.2017, 19.06.2018, 26.12.2018 і 03.06.2019, а тому строк давності виконання постанови судді про заміну стягнення в порядку ст. 321-4 КУпАП зупинений та станом на 17.10.2019 не сплив.

З аналогічних підстав не може бути прийнятою до уваги також вимога апеляційної скарги захисника про зупинення виконання постанови судді від 29.09.2016, оскільки станом на 17.10.2019 воно набрало законної сили та підлягало виконанню.

При розгляді справи суддею суду першої інстанції в повному обсязі дотримані положення ст. 268, 279 і 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином вмотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:

Поновити захиснику БРОВКУ ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження постанови судді Зарічного районного суду м. Сум від 29.09.2016.

Постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 29.09.2016 відносно ОСОБА_4 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 Р. М. на цю постанову без задоволення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Сумського апеляційного судуРунов В. Ю.