П О С Т А Н О В А

про повернення адміністративних матеріалів

23.04.2019 року м. Львів

Суддя Франківського районного суду м. Львова- Кузь Василь Ярославович, розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, непрацюючого, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2

за ст.183-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі КУпАП), -

В С Т А Н О В И В :

Старшим державним виконавцем Франківського відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області скеровано до суду матеріали про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 183-1 КУпАП, з підстав, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення від 27.02.2019 року № 1.

Перевіривши матеріали справи, вважаю, що такі слід направити до Франківського відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області на дооформлення з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Згідно з ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст.278 КУпАП, під час підготовки справи про адміністративне правопорушення до розгляду, суд, серед іншого, вирішує питання, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення.

Так, вимоги до протоколу про адміністративне правопорушення встановлені ст. 256 КУпАП, і у ньому мають бути зазначені відомості, необхідні для вирішення справи.

Суть адміністративного правопорушення має бути конкретною за змістом, викладеною з урахуванням субєктивних та обєктивних ознак складу адміністративного правопорушення, передбачених ст. 183-1 КУпАП.

У графі «суть правопорушення» міститься лише посилання на наявність у боржника заборгованості за період з 26.01.2015 до 27.02.2018 року. Період часу розрахунку суми відповідних платежів за шість місяців та її розмір не зазначено.

Не вказано нормативний акт, який передбачає відповідальність задане правопорушення, оскільки стаття 183-1 КУпАП, передбачає три частини, тобто не зазначено яку частину статті 183-1КУпАП, інкриміновано ОСОБА_1, а отже у протоколі не визначено кваліфікацію вчинених дій.

Як зазначено в частині 2 статті 251 КУпАП, обов'язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУпАП.

Адміністративна відповідальність за вчинення правопорушення, передбаченого ст.183-1 КУпАП, запроваджена Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів», який набрав чинності 06 лютого 2018 року, та є законом, який відповідно до вимог статті 58 Конституції України не має зворотної дії в часі, оскільки він не пом'якшує, та не скасовує відповідальність особи, а навпаки, встановлює її. Відповідно, ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення. А тому період несплати аліментів особою до набрання чинності зазначеною правовою нормою не береться до уваги при обрахунку сукупного розміру аліментної заборгованості, як умови притягнення до адміністративної відповідальності. Однак, в протоколі відображено період від 26 січня 2015 року.

Постановою судді Франківського районного суду м. Львова від 18 березня 2019 року даний протокол про адміністративне правопорушення було повернуто до Франківського відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області, для доопрацювання.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, що надійшли до Франківського районного суду м. Львова 03.04.2019 року після дооформлення, суд дійшов висновку, що постанова судді від 18.03.2019 року виконана не була, а тому дані матеріали відносно ОСОБА_1 слід повторно повернути до Франківського відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області, оскільки вони не відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

У п. 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26.06.2013 року у справі № 1-7/2013 вказано: Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України, розглядаючи цю справу, бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обовязкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Так, суд, звертає увагу на те, що за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню службовою особою є кримінально караним діянням, відповідно до ст. 382 КК України.

Верховний Суд України в п. 24 Постанови Пленуму від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» визнав правильною практику тих суддів, які вмотивованими постановами повертають протоколи про адміністративні правопорушення, складені не уповноваженою на те посадовою особою або без додержання вимог ст. 256 КУпАП, відповідному правоохоронному органу для належного оформлення.

Оскільки, суд позбавлений можливостей вносити зміни до протоколу, які мають значення для розгляду справи, то вказані матеріали необхідно повернути Франківському відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області на доопрацювання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 256, 278 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративні матеріали відносно ОСОБА_1 про вчинення ним правопорушення, передбаченого ст. 183-1 КУпАП, повернути Франківському відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області для належного оформлення.

Суддя В. Кузь