Справа № 308/1448/18
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

04.09.2019 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Гошовського Г.М., за участі представника органу доходів і зборів - головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил Управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємовії Закарпатської митниці ДФС Зубенка І.І., захисника - адвоката Ульчака Б.І., розглянув справу № 33/4806/97/19 щодо ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , про порушення митних правил, передбачене ст. 471 МК України, в якій захисник Андріяш Н.В. подала апеляційну скаргу на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду від 01.08.2018.

В протоколі про порушення митних правил № 0835/30500/18 від 04.02.2018 зазначено, що ОСОБА_3 03.02.2018 о 22:33 на митному посту «Тиса» Закарпатської митниці ДФС при виїзді з України, в зоні (коридорі) спрощеного митного контролю «зелений коридор» порушив установлений порядок проходження митного контролю: при переміщенні через митний кордон України в якості пасажира автомобіля марки «Mazda» моделі «6» з реєстраційним номерним знаком Литви НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 , окрім заявлених при усному опитуванні десяти тисяч євро, перевозив у дорожній валізі, в конверті 10 750 (десять тисяч сімсот п`ятдесят) євро, доступ до яких нічим не утруднювався.

Оскарженою постановою ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні за вказаних у протоколі обставин адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн., з конфіскацією безпосереднього предмету порушення митних правил: 10 750 євро.

В апеляційній скарзі захисник вказує, що порядок проходження митного контролю каналом «зелений коридор» при переміщенні через митний кордон України обрав водій автомобіля ОСОБА_4 , а не ОСОБА_3 , який знаходився в автомобілі в якості пасажира і на обрання смуги руху, а отже і порядку проходження митного контролю, не впливав. Захисник вважає, що за таких обставин немає і підстав стверджувати, що ОСОБА_3 вчинив будь-які дії, спрямовані на переміщення через митний кордон України валюти у сумі, яка перевищує встановлені законодавством України обмеження і є суб`єктом правопорушення, про яке йдеться в оскарженій постанові. Вказує також, що суддя задовольнив клопотання сторони захисту про допит свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які могли б підтвердити показання ОСОБА_3 , однак необхідних умов для їх прибуття в судове засідання не забезпечив, їх не допитав, проте і показань ОСОБА_3 до уваги не взяв, внаслідок чого власник предмету порушення митних правил та суб`єкт порушення, яким на думку захисника міг бути водій, а не пасажир транспортного засобу, залишились невстановленими. Окрім цього, захисник зауважує, що накладене стягнення у вигляді конфіскації валюти є явно неспівмірним з тяжкістю правопорушення, в якому обвинувачено ОСОБА_3 , враховуючи, що будь-яка шкода державі, навіть у разі його вчинення, не могла бути спричинена. Просить постанову судді скасувати, а справу повернути до Закарпатської митниці ДФС для проведення додаткової перевірки.

Апеляційний суд заслухав пояснення захисника на підтримання апеляційної скарги, заперечення проти них представника органу доходів і зборів, дослідив матеріали справи, провів судові дебати, перевірив доводи сторін і приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Завданнями провадження у справах про порушення митних правил, згідно з приписами ч.1 ст. 486 МК України, є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону.

Частиною 1 ст. 7 КУпАП визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Стаття 280 цього Кодексу передбачає, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний, з`ясувати, окрім іншого: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду.

Згідно з п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією з основних засад судочинства.

Порушенням митних правил, згідно з ч.1 ст. 458 МК України, є адміністративне правопорушення, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків (ст. 10 КУпАП), а вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити (ст. 11 КУпАП).

Відповідно до ч.3 ст. 197 МК України обмеження щодо вивезення за межі митної території України валютних цінностей, а також порядок переміщення їх через митний кордон України, у тому числі особливості декларування валютних цінностей (зокрема визначення граничних сум валютних цінностей, які підлягають письмовому або усному декларуванню) можуть встановлюватися Національним банком України.

У пунктах першому і другому статті другої постанови Правління Національного банку України № 148 від 27.05.2008 «Про переміщення готівки і банківських металів через митний кордон України» (в редакції постанови Правління Національного банку України № 127 від 12.12.2017) визначено, що фізична особа - резидент має право вивозити за межі України готівку в сумі, що перевищує в еквіваленті 10000 євро, за умови її письмового декларування митному органу в повному обсязі. Вивезення за межі України фізичними особами - резидентами готівки в сумі, що перевищує в еквіваленті 10000 євро, здійснюється за наявності документів, що підтверджують зняття ними готівки з власних рахунків у банках, і квитанції про здійснення валютно-обмінної операції з цією готівкою (у разі здійснення такої операції) виключно на ту суму, що перевищує в еквіваленті 10000 євро.

Порушення порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю підпадає під ознаки ст. 471 МК України в випадках переміщення через митний кордон України особою, яка формою проходження митного контролю обрала проходження (проїзд) через «зелений коридор», товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, або товарів в обсягах, що перевищують неоподатковувану норму переміщення через митний кордон України. Воно тягне за собою накладення штрафу, а в разі, якщо безпосередніми предметами правопорушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, - також конфіскацію цих товарів.

У протоколі про порушення митних правил вказано, що під час митного контролю ОСОБА_3 виявлені у дорожній валізі в конверті 10750 євро своєю власністю не визнав та пояснив, що про їх наявність у валізі забув і що вони належать його батькові, який перебуває за кордоном (а.с.1-5).

Безпосередньо після виявлення валютної готівки ОСОБА_3 власноруч письмово пояснив, що валізу збирала його мати, тому про наявність у ній грошей серед речей батька, які належало йому передати, він забув (а.с.6).

Як убачається зі змісту оскарженої постанови судді і апеляційної скарги, ОСОБА_3 це пояснення підтвердив і в судовому засіданні 30.07.2018, в якому також подав клопотання про допит свого батька - ОСОБА_7 , як власника вилученої готівки. У постанові зазначено, що суддя це клопотання ОСОБА_3 задовольнив і видав йому судову повістку з викликом ОСОБА_7 на 01.08.2018.

Отже, судова повістка ОСОБА_7 була передана йому через ОСОБА_3 за день до судового засідання. З огляду на те, що суд знаходиться у м. Ужгород, де на час вручення йому повістки перебував і ОСОБА_3 , а ОСОБА_7 проживає в с. Старосілля Маневицького району Волинської області, такий виклик визнати завчасним неможна.

Утім ОСОБА_7 30.07.2019 надіслав суду клопотання про залучення його до провадження в справі, як власника вилученої готівки, та надання йому можливості скористатись процесуальними правами, до якого, на підтвердження її походження, додав договір комісії від 26.01.2018 між ним і ОСОБА_3 (а.с.134-135, 136-137). Це клопотання надійшло до суду 02.08.2019, отже суддею не досліджено і не враховано.

У судове засідання на вказаний у повістці час ОСОБА_7 , з очевидної причини, не прибув, отже допитаний не був, а суд цього дня ухвалив постанову про накладення адміністративного стягнення. Таким чином ОСОБА_3 не було забезпечено можливості надати суду свої докази і доводити перед судом їх переконливість.

З огляду на те, що санкція статті 471 МК України передбачає безальтернативну конфіскацію товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, діяння, в якому обвинувачується ОСОБА_3 , ставило належні його батькові 10750 євро під безпосередню загрозу конфіскації, а отже - спричинення ОСОБА_7 щонайменше майнової шкоди.

Особа, якій адміністративним правопорушенням заподіяно моральну, фізичну або майнову шкоду, згідно зі ст. 269 КУпАП, є потерпілим. Потерпілий має право знайомитися з матеріалами справи, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися правовою допомогою адвоката, оскаржувати постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Протокол про порушення митних правил, матеріали справи не містять будь-яких даних про те, яку мету міг переслідувати ОСОБА_3 порушенням порядку проходження митного контролю, адже декларування вказаної суми не тягло за собою витрат з його боку, а доведення її походження, як з`ясувалось, для її власника - ОСОБА_7 труднощів не складало.

Стаття 41 Конституції України гарантує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності протиправно. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

У своїх рішеннях (у справах «Бакланов проти Російської Федерації» від 09.06.2005, «Фрізен проти Російської Федерації» від 24.03.2005, «Надточій проти України» від 15.05.2008, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.2008) Європейський суд з прав людини зазначив, що втручання у право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини. Держава при конфіскації майна зобов`язана додержуватися критерію правомірності позбавлення майна (балансу інтересів), визначеного у статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де вказується, що ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Цей критерій передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою (в даному випадку - регулювання поведінки всіх громадян, які перетинають кордон, шляхом застосування стягнень (штраф та конфіскація), які є як покаранням, так і стримуванням від порушення) та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується обставин кожної конкретної справи, а тому повинен бути встановлений щодо кожного конкретного суб`єкта у кожній справі на підставі безпосередньо з`ясованих обставин і фактів.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Приймаючи до уваги всі вищевказані обставини даної справи, практику Європейського суду з прав людини, рішення про накладення адміністративного стягнення у виді конфіскації безпосередніх предметів порушення митних правил, власником яких є інша, не причетна до правопорушення, особа, було б порушенням ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

З урахуванням його пояснення, яке не спростоване, у справі немає переконливих доказів того, що ОСОБА_3 усвідомлював вчинення діяння, в якому він обвинувачується, його протиправний характер, передбачав будь-які його шкідливі наслідки, бажав чи свідомо допускав настання цих наслідків, легковажно розраховував на їх відвернення або не передбачав можливості їх настання, за умови, що повинен був і міг їх передбачити.

Апеляційний суд доходить висновку, що рішення судді про визнання ОСОБА_3 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, та накладення на нього адміністративного стягнення було передчасним.

Розглядаючи апеляційну вимогу про повернення справи до Закарпатської митниці ДФС для проведення додаткової перевірки і вирішуючи питання про подальший рух справи, апеляційний суд виходить з положення п.7 ст. 247 КУпАП, згідно з яким розпочате провадження в справі про адміністративне правопорушення, в разі закінчення на момент її розгляду строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу, підлягає закриттю.

Частиною 2 ст. 38 КУпАП передбачено, що у справах про адміністративні правопорушення підвідомчі суду адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня виявлення правопорушення. Відповідно до ч.2 ст. 467 МК України (в редакції Закону № 5288-VI від 18.09.2012), якщо справа про порушення митних правил розглядається судом, адміністративне стягнення за порушення митних правил може бути накладено не пізніше ніж через шість місяців з дня вчинення правопорушення, якщо воно не є триваючим. Оскільки ці строки закінчилися, адміністративне стягнення на ОСОБА_3 в будь-якому разі накладено бути не може, отже справа підлягає закриттю на підставі п.7 ст. 247 цього ж Кодексу.

Керуючись п.7 ст. 247, ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Постанову судді Ужгородського міськрайонного суду від 01.08.2018 про накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення за правопорушення, передбачене ст. 471 МК України, скасувати.

Провадження в справі закрити у зв`язку з закінченням на момент її розгляду строку накладення адміністративного стягнення.

Вилучені на підставі ст. 511 МК України 10 750 (десять тисяч сімсот п`ятдесят) євро повернути ОСОБА_3 або його представнику.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Г.М. Гошовський