Справа №581/586/19 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Бутенко Д. В.
Номер провадження 33/816/418/19 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 124 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю. , з участю секретаря судового засідання - Козупиці М. В., розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 581/586/19 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_1 на постанову судді Липоводолинського районного суду Сумської області від 28.08.2019, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1

закрите за відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_2 ,

потерпілого - ОСОБА_1 ,

представника потерпілого - адвоката Товстенка К. В.,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_1 просить скасувати постанову судді та прийняти нову постанову, якою притягнути ОСОБА_2 до відповідальності за ст. 124 КУпАП, оскільки він не повідомлений про час та місце розгляду справи, а про її існування дізнався 12.09.2019, коли отримав поштою копію оскаржуваної постанови. Суддя безпідставно вказав на його можливість уникнути ДТП, додані ним фотознімки доводять відсутність можливості уникнути ДТП, оскільки водій вантажного автомобіля перекрив всю проїзджу частину.

16.08.2019 відносно ОСОБА_2 складений протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 395187, відповідно до якого 16.08.2019 о 06:00 на а/д Київ-Одеса 145+800 м він керував автомобілем «Mersedes-Benz 1480LSFFAR» д. н. з. НОМЕР_1 з напівпричепом д. н. з. НОМЕР_2 і змінюючи напрямок руху, а саме здійснюючи поворот на ліво, не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод іншим учасникам руху, чим порушив вимоги п. 10.1 ПДР, в результаті чого автомобіль «Mersedes-Benz» д. н. з. НОМЕР_3 , який рухався позаду, допустив зіткнення та автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою судді Липоводолинського районного суду Сумської області від 28.08.2019 провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_2 закрите за відсутністю складу правопорушення, оскільки первинне зіткнення вчинене автомобілем д. н. з. НОМЕР_3 , частина дороги була вільною для уникнення зіткнення і ОСОБА_1 мав можливість уникнути його, матеріалів справи недостатньо для того, щоб суд достовірно сформував картину події, а причинний зв`язок між порушення водієм п. 10.1 ПДР та наслідками у виді отримання подієм механічних ушкоджень відсутній.

Вислухавши доводи потерпілого ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді та визнати ОСОБА_2 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, доводи ОСОБА_2 про залишення постанови судді без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Відповідно ст. 1, завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством, а згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

На підставі ч. 2 ст. 269 КУпАП, потерпілий має право знайомитися з матеріалами справи, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися правовою допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, оскаржувати постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Особи, які беруть участь у провадженні по справі про адміністративні правопорушення, повідомляються про день розгляду справи не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді (ч. 2 ст. 277-2 КУпАП), а згідно п. 2 і п. 3 ст. 278 КУпАП суддя при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує, крім іншого, такі питання: чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.

Вимоги процесуальних норм КУпАП не дотримані суддею суду першої інстанції і розгляд справи відбувся за відсутності належного повідомлення ОСОБА_1 про час та місце судового розгляду, що потягло за собою в подальшому істотне порушення його прав та законних інтересів.

Відповідно ч. 1 ст. 285 КУпАП, постанова у справі про адміністративне правопорушення оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено, потерпілому на його прохання, а згідно ч. 2 ст. 294 цього Кодексу постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що потерпілий ОСОБА_1 не був присутній під час прийняття суддею суду першої інстанції рішення і йому не повідомлялося в установленому законом порядку про час та місце розгляду справи, копія постанови судді отримана ним 07.09.2019 (а. с. 15), а тому, зважаючи на те, що останній не мав можливості своєчасно подати апеляційну скаргу на цю постанову, то строк на апеляційне оскарження судового рішення підлягає поновленню, оскільки він пропущений з поважних (об`єктивних) причин.

Така загальна (основна) засада (принцип) судочинства як рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч. 1 ст. 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст. 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав (ст. 129 Конституції України, розділ I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

За таких обставин, суддею суду першої інстанції не дотриманий конституційний принцип, що «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права», який також знайшов своє закріплення і формулювання також у рішенні КСУ від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа про рівність сторін судового процесу). Формулюючи у своєму рішенні незаперечне право особи на судову присутність, Суд керувався правовими постулатами «доброї совісті» (bonae fidei), оскільки для громадян не може бути жодних перешкод об`єктивного характеру, якщо відбувається розгляд в суді індивідуально-конкретної справи.

Таким чином, присутність особи, яка має право брати безпосередньо участь і виступати в суді, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, у передбачений законом строк і порядок оскаржити постанову у справі, є невід`ємним правом (правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції), а для суддів усіх інстанції - важливим елементом законного і справедливого правосуддя. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення ЄСПЛ у справах «Домбо Бехер Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B .V. v. the Netherlands) від 27.10.1993, заява № 14448/88, п. 33); «Анкерль проти Швейцарії» (Ankerl v. Switzerland) від 23.10.1996 р., заява № 17748/91, п. 38).

Аналогічною є і усталена судова практика ЄСПЛ у справах щодо України, коли неодноразово застосований «принцип рівності», зокрема у п. 26 і 29 рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), згідно якої «принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом» (див., інші рішення та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» (Kress v. France), заява № 39594/98, п.72, 2001-VI; «Ф.С.Б. проти Італії» (F.C.B. v. Italy), рішення від 28.08.1991, заява серія A № 208-B, п.33; «Т. проти Італії» (Т. v. Italy), рішення від 12.10.1992, заява серія A № 245-C, п. 26; «Кайя проти Австрії» (Kaya v. Austria), заява № 54698/00, рішення від 08.06.2006, п. 28). За наслідками розгляду цієї справи ЄСПЛ дійшов висновку, «що у провадженні, яке розглядається, важливі процесуальні гарантії були відсутні та що ці процесуальні недоліки, у світлі обставин справи, були достатньо серйозними, щоб піддати сумніву справедливість провадження. Відповідно було порушення п. 1 ст. 6 Конвенції».

Крім того, ЄСПЛ констатував, що «з огляду на основне місце, яке відводиться праву на справедливий судовий розгляд у демократичному суспільстві, ст. 6 Конвенції покладає на кожен національний судовий орган зобов`язання перевіряти, чи мала особа змогу дізнатися про наявність провадження щодо неї в тому разі, коли це оспорюється на підставах, що не відразу здаються вочевидь безперечними» (рішення від 18.05.04 у справі «Шомоді проти Італії» (Somogyi v. Italy), а також визнав порушення ст. 6 Конвенції у ситуації, коли італійські суди, ухвалюючи рішення про заочний судовий розгляд, спиралися не більше, ніж на презумпцію відмови особи від права на участь. Адже у справі не було даних про те, що така особа відмовилася від цього права або робила спроби ухилитися від правосуддя (рішення від 12.02.1985 у справі «Колоцца проти Італії» (Colozza v. Italy).

Враховуючи фактичні обставини справи у взаємозв`язку з положеннями процесуальних норм національного законодавства та прецедентної судової практики ЄСПЛ, виходячи із засад судочинства, в тому числі і з принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції істотно порушені права та законні інтереси ОСОБА_1 , внаслідок чого судове рішення підлягає безумовному скасуванню через порушення норм процесуального права, згідно яких особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право на справедливий суд, яке полягає у наданні їй можливості надати усні пояснення з приводу обставин правопорушення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення, право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується її прав та обов`язків, у порядку, передбаченому законом, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені законом.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 у цій частині є обґрунтованими і заслуговують на увагу, а постанову судді з цих підстав не можна вважати законною, обґрунтованою і належним чином вмотивованою.

Також обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про безпідставність вказівки суду на можливість ОСОБА_1 уникнути ДТП, оскільки ст. 124 КУпАП встановлює адміністративну відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху ПДР, що спричинило пошкодження т/з, а згідно ст. 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Тобто при розгляді справи щодо ОСОБА_2 вирішується питання, чи порушив саме він правила дорожнього руху і чи це порушення спричинило пошкодження т/з, а діям інших учасників дорожнього руху можуть бути, зокрема порушення ними правил дорожнього руху і наявність причинного зв`язку цих порушень з пошкодженням т/з може бути надана оцінка у інших справах про адміністративні правопорушення, кримінальних чи цивільних провадженнях.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що постанову винесено з порушенням норм також і матеріального права, оскільки ОСОБА_2 вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, за обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення, то вони є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Зокрема, розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 395187 від 16.08.2019, суддя суду першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про відсутність в діях ОСОБА_2 складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Так, згідно диспозиції ст. 124 КУпАП адміністративна відповідальність настає, зокрема, за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження т/з. Для притягнення особи до відповідальності за вчинення вказаних дій, обов`язковою та необхідною умовою є встановлення факту порушення ПДР та існування причинно-наслідкового зв`язку між порушенням правил дорожнього руху і пошкодженням т/з.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків тощо (ч. 1 ст. 251 КУпАП), а згідно ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).

Сам по собі факт ДТП 16.08.2019 о 06:00 на а/д Київ-Одеса 145+800 м під час якої автомобіль «Mersedes-Benz» д. н. з. НОМЕР_3 отримав механічні пошкодження учасниками справи про адміністративне правопорушення не оспорюється, але водій ОСОБА_2 свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, категорично заперечив та пояснив, що 16.08.2019 о 06:00 він здійснював розворот з крайньої правої полоси руху, упевнившись попередньо, що це буде безпечно для нього та інших учасників дорожнього руху. Маневр через великий габарит т/з і кут розвороту здійснював на невеликій швидкості, пропустивши автомобілі, які їхали в зустрічному напрямку, та практично закінчивши маневр, відчув удар. Перед початком маневру, автомобіль, який зіткнувся з ним, був відсутній в полі зору, а його гальмівний шлях складав 5-7 м.

На доведення вини ОСОБА_2 , крім зазначеного вище протоколу про адміністративне правопорушення до суду надані наступні докази:

- план-схема до протоколу огляду місця події від 16.08.2019 (а. с. 3), на якій відображене розташування т/з на проїжджій частині, згідно якої автомобіль «Mersedes-Benz 1480LSFFAR» д. н. з. НОМЕР_1 займає обидві смуги руху в напрямку руху автомобіля «Mersedes-Benz» д. н. з. НОМЕР_3 та одну смугу для руху в зустрічному напрямку, а автомобіль д. н. з. НОМЕР_3 знаходиться в крайній правій смузі;

- фотографії з місця ДТП, на яких відображене розташування т/з на проїжджій частині та їх пошкодження, що узгоджується з планом-схемою до протоколу огляду місця події від 16.08.2019 (а. с. 20-23);

- письмові пояснення ОСОБА_2 від 16.08.2019 про те, що під час здійснення розвороту з крайньої правої полоси він зіткнувся з автомобілем, якого до цього не бачив (а. с. 4);

- письмові пояснення ОСОБА_1 від 16.08.2019 про те, що попереду нього з обочини почав виїжджати вантажний автомобіль, який не надавши йому перевагу в русі, почав розворот в неналежному місці, внаслідок чого сталося ДТП (а. с. 5).

Показання в апеляційному суді потерпілого ОСОБА_1 та свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 щодо виїзду ОСОБА_2 з узбіччя безпосередньо перед їх автомобілем не можуть бути узяті до уваги, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи, повністю спростовуються наведеними вище та дослідженими в судах доказами, а тому їх слід вважати недостовірним доказом захисту.

Зокрема, з фотографій та плану-схеми до протоколу огляду місця від 16.08.2019 вбачається, що зіткнення автомобілів відбулося на заключному етапі розвороту вантажного автомобіля, який має довжину понад 15 м та не призначений для виконання різких маневрів, що не дає підстав для сумнівів у тому, що саме перед зміною напрямку руху водій ОСОБА_2 впевнився, що це не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, а зіткнення інших автомобілів із задньою частиною автомобіля, що тривалий час виконував маневр розвороту жодним чином не свідчить про порушення п. 10.1 ПДР.

Також жодними доказами не підтверджено, що водій ОСОБА_2 здійснював розворот у невстановленому місці, оскільки будь-яких відомостей про це матеріали справи та долучені до апеляційної скарги фотографії не місять, а з плану-схеми до протоколу огляду місця події вбачається, що розворот здійснювався на перехресті. Крім того ОСОБА_2 не ставилося у вину порушення п. 10.7 ПДР.

Показання потерпілого та свідків про те, що водій ОСОБА_2 почав рух з узбіччя не підтверджені жодним доказами та є явно сумнівними, оскільки на невеликій відстані перед зазначеним перехрестям існує автозаправна станція, достатньо обладнана для зупинки та стоянки великогабаритних т/з.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, гласність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ст. 9 КУпАП). При цьому в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії (ст. 8 Конституції України), а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з прецедентною судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно цієї правової позиції «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

З огляду на викладене, ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_2 складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за обставин, викладених як у протоколі, так і у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні правопорушення встановлено не було. При цьому всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_2 правопорушення, тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В:

Поновити потерпілому ОСОБА_1 строк апеляційного оскарження постанови судді Липоводолинського районного суду Сумської області від 28.08.2019.

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову судді Липоводолинського районного суду Сумської області від 28.08.2019 відносно ОСОБА_2 скасувати у зв`язку із порушенням норм процесуального права та прийняти нову постанову.

Провадження у справі відносно ОСОБА_2 на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Сумського апеляційного судуРунов В. Ю.