ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 600/642/19Головуючий у 1-й інстанції Гриновець О.Б.
Провадження № 33/817/339/19 Доповідач - Тиха І.М.
Категорія - ч.1 ст.130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2019 р. Суддя Тернопільського апеляційного суду Тиха І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду в місті Тернополі матеріали справи про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП за поданою ним апеляційною скаргою на постанову Козівського районного суду Тернопільської області від 14.08.2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

Цією постановою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП України з накладенням стягнення у виді штрафу в розмірі 10 200 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 384,20 грн. судового збору.

Згідно постанови районного суду, водій ОСОБА_1 01.07.2019 року на автодорозі М-12 11 км в с.В.Ходачків Козівського району приблизно о 02 год 33 хв. керував автотранспортом Skoda Octavia н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп"яніння, а саме: нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя. Від проходження огляду на стан сп"яніння на місці зупинки відмовився, проїхати в медичний заклад для проходження даного тесту відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову Козівського районного суду Тернопільської області від 14.08.2019 року скасувати та прийняти нову, якою провадження у справі закрити в зв"язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що при складанні працівниками поліції протоколу про адмінправопорушення, йому не було роз`яснено права та обов"язки, передбачені ст.268 КУпАП та ст.63 Конституції України, що призвело до порушення його права на захист. Крім цього, всупереч визначеній законом процедурі, його не було відсторонено від керування транспортним засобом, що може свідчити про не перебування його у стані алкогольного сп`яніння.

Також зазначає, що його письмові пояснення, наявні в протоколі про адмінправопорушення, написані ним у стані стресу та під тиском працівників поліції.

Працівниками поліції також не було встановлено адресу його тимчасового місця проживання, що в подальшому позбавило суд можливості розглянути справу у точній відповідності до вимог чинного законодавства.

Вказує на відсутність в матеріалах справи доказів його належного повідомлення про час та місце розгляду вказаної справи, що позбавило його можливості з"явитись у судове засідання, а тому просить поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки про наявність постанови відносно нього стало відомо лише 06.09.2018 року.

Заслухавши пояснення захисника ОСОБА_1 адвоката Лисюка М.М., який підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів, розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення апелянта, приходжу до наступних висновків.

Строк на подання апеляційної скарги ОСОБА_1 слід поновити, оскільки в матеріалах справи не міститься відомостей про те, що йому було відомо про день та час її розгляду у суді 14.08.2019 року.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з"ясування всіх обставин справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Висновок суду про винність ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується доказами, які суд дослідив у судовому засіданні та дав належну оцінку, а саме даними, зафіксованими у: протоколі про адміністративне правопорушення серії ОБ №046832 від 01.07.2019 року, в якому ОСОБА_1 визнав свою вину у скоєнні адмінправопорушення; актом огляду на стан алкогольного сп"яніння з використанням спеціальних технічних засобів від 01.07.2019 року; відеозаписах з нагрудних камер спостереження працівників поліції;

письмових поясненнях свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 01.07.2019 року, які засвідчили відмову ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння як на місці зупинки керованого ним транспортного засобу, так і в медичному закладі.

Доводи ОСОБА_1 щодо невідстороннення його від керування автомобілем суперечать матеріалам справи, оскільки зі змісту протоколу про адмінправопорушення вбачається, що транспортний засіб був доставлений до місця його стоянки.

Перевіряючи твердження ОСОБА_1 про порушення його права на захист, яке полягало у розгляді справи відбувся за його відсутності виходжу з такого:

З матеріалів справи вбачається, що протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 надійшов до суду першої інстанції 09.07.2019 і його розгляд в суді був первісно призначений працівниками поліції на 15.07.2019, про що ОСОБА_1 був повідомлений під розпис.

В подальшому судові розгляди призначалися на 05.08.2019 та 14.08.2019, однак ОСОБА_1 у судове засідання не з`являвся та не надав суду будь-яких даних, що підтверджують причини неявки.

При цьому, окрім ознайомлення ОСОБА_1 з часом та місцем розгляду справи у протоколі про адмінправопорушення, на адресу його проживання надсилались судові повістки, як повертались зазакінченням встановленого строку зберігання. Окрім цього, місцевим судом розміщувались оголошення про виклик на веб-порталі судової влади України.

Варто зауважити, що у своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 §1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р., не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст.6 §1 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини»).

У своєму рішенні по справі «Пономарьов проти України» Європейській суд з прав людини зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, приходжу до переконання, що суддя суду першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість розгляду справи за відсутністю ОСОБА_1 , на підставі наявних матеріалів, враховуючи при цьому трьохмісячний строк притягнення особи до адміністративної відповідальності, передбачений ст. 38 КУпАП.

Порушень процесуального права, які б могли потягнути за собою зміну чи скасування постанови, не встановлено.

Адміністративне стягнення за скоєння правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП накладено вірно, з дотриманням вимог ст. 33-35 КУпАП.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 245, 251, 252, 283, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_1 строк на поданя апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Козівського районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП без змін.

Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя - підпис