ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 33/807/231/19 Головуючий в 1-й інстанції Зарютін П.В.
Єдиний унікальний №336/269/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_1
Категорія - ст.130 ч.1 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Фомін В.А., за участю особи, що притягнута до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 та його захисника-адвоката ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2019 року стосовно нього,

в с т а н о в и в:

постановою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2019 року до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП притягнуто ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, не працюючого, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, із застосуванням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Також постановлено стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 384,20 гривень.

Як зазначено в постанові, 19.12.2018 року о 18-00 год. ОСОБА_2 в м. Запоріжжі по вул. 8 Березня, 98 керував автомобілем «Москвич», держномер Б 8453 ЗП, та на вимогу працівника поліції відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп'яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує на незаконність постанови, оскільки винесена з порушенням матеріального та процесуального права. Заперечує факт керування транспортним засобом, зазначає, що не керував автомобілем, а тому і відмовився від проходження огляду на стан спяніння. Письмові пояснення свідків підтверджують виключно факт його відмови від проходження огляду на стан сп'яніння. Засвідчення інших фактів, в тому числі керування ним автомобілем з явними ознаками алкогольного сп'яніння, поліцейський від свідків не вимагав. Зазначені свідки жодного разу не зявились до суду, а суд безпідставно відмовив в задоволенні його клопотання про виклик свідків. Крім того, поліцейським не надано до суду доказів того, що саме він, а не будь-хто інший керував транспортним засобом, а відмова суду у задоволенні клопотання про виклик свідків, які могли підтвердити зворотне, свідчить про порушення судом принципу всебічності, повноти і об'єктивності при розгляді справи, що призвело до винесення незаконної постанови.

Вказує на порушення судом вимог ст.268 КУпАП, оскільки суд розглянув справи без його участі, незважаючи на його клопотання про відкладення розгляду справи з метою виклику свідків, чим позбавив його можливості реалізувати свої процесуальні права, що призвело до порушення права на захист.

Всупереч вимогам статті 280 КУпАП суд в достатній мірі не з'ясував всіх обставин справи, не перевірив докази (в тому числі письмові пояснення свідків), які наявні в матеріалах адміністративної справи, та не дав їм належної оцінки. Свої висновки, викладені у оскаржуваній постанові, суд належним чином не вмотивував.

Враховуючи викладене, просить викликати та допитати в судовому засіданні свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, скасувати постанову районного суду, а провадження по справі закрити.

Заслухавши в судовому засіданні ОСОБА_2 та його захисника-адвоката ОСОБА_3, які підтримали апеляційну скаргу та просили постанову судді скасувати, а провадження по справі закрити, перевіривши матеріали справи та аргументи скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, у звязку з наступним.

Висновки суду про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, засновані на досліджених в судовому засіданні доказах та є обґрунтованими.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_2 провину свою не визнав та зазначив, що він не керував транспортним засобом, а тому і відмовився від проходження огляду на стан спяніння, натомість за кермом сидів ОСОБА_4 Крім того, суд першої інстанції порушив його право на захист, не надавши йому можливість захистити свої права в суді.

Разом з цим, доводи, заявлені ОСОБА_2 на свій захист спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що вина ОСОБА_2 у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення підтверджується відомостями, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення серії БД №304542 від 19 грудня 2018 року, від підпису якого останній відмовився у присутності двох свідків (а.с.1); актом огляду ОСОБА_2 на стан алкогольного спяніння з використанням спеціальних технічних засобів та направленням на огляд водія до КУ «ЗОКНД» ЗОР з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного, чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 02 жовтня 2018 року, від підпису яких ОСОБА_2 також відмовився (а.с.3-4); письмовими поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які підтвердили факт відмови ОСОБА_2 від проходження огляду на стан алкогольного спяніння (а.с.5-6); відеозаписом, який міститься на доданому до матеріалів справи оптичному носії DVD-R, на якому зафіксовані обставини події від 19.12.2018 року.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не в повному обсязі зясував обставини справи, є безпідставними, оскільки у судовому засіданні суд дослідив всі докази, які наявні в матеріалах справи, надав їм належну оцінку, та дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Диспозицією ст.130 КУпАП, окрім іншого, передбачена відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження, відповідно до встановленого порядку, огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Факт керування ОСОБА_2 транспортним засобом і факт його відмови від проходження огляду на стан спяніння підтверджений наявними і дослідженими в судовому засіданні доказами.

Тим більше, відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан спяніння, є порушенням пункту 2.5 Правил дорожнього руху України, та окремим (самостійним) складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Доводи апелянта про те, що він не керував транспортним засобом спростовуються матеріалами справи, а саме відеозаписом, який був переглянутий в судовому засіданні, відповідно до якого під час зупинки транспортного засобу під керуванням останнього, працівник поліції представив свідкам саме ОСОБА_2, як особу, яка керувала транспортним засобом, неодноразово пропонував останньому пройти огляд на стан алкогольного спяніння на місці зупинки та у закладі охорони здоровя, від проходження якого ОСОБА_2 відмовився у присутності двох свідків. При цьому, ніяких зауважень від ОСОБА_2 не надходило, у тому числі не було зауважень від свідка ОСОБА_4, який зі слів ОСОБА_2 сидів за кермом. В наданих письмових поясненнях свідок ОСОБА_4 підтвердив факт відмови водія ОСОБА_2 від проходження огляду на стан спяніння та не заперечував, що саме ОСОБА_2 сидів за кермом. Зазначені обставини відображені і у рапорті поліцейського, який був очевидцем вказаних подій (а.с.9).

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що саме ОСОБА_2 керував транспортним засобом, а факт відмови від проходження огляду на стан алкогольного спяніння останній не оскаржує.

Під час перевірки апеляційним судом матеріалів справи будь-яких суттєвих порушень допущених при їх складанні не встановлено. Протокол про адміністративне правопорушення серії БД №304542 від 19 грудня 2018 року відносно ОСОБА_2, містить всі необхідні відомості, передбачені ст.256 КУпАП, та Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом МВС №1395 від 07 листопада 2015 року. Зауважень при складанні протоколу від ОСОБА_2 не надійшло, він відмовився від проходження огляду на стан спяніння та від підпису протоколу.

Доводи апелянта, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у його клопотанні про виклик та допит свідків, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки судом першої інстанції було розглянуто його клопотання та за результатом розгляду відмовлено в задоволенні. Апеляційний суд погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 неодноразово надавав до суду клопотання про відкладення розгляду справи з різних причин, судом попередні його клопотання були задоволені, розгляд справи неодноразово відкладався, що свідчить про зловживання ОСОБА_2 своїх прав та затягування розгляду справи задля уникнення відповідальності.

Крім того, на думку апеляційного суду в допиті свідків немає необхідності, для прийняття законного рішення достатньо їх пояснень, підстав сумніватися в достовірності вказаних пояснень не встановлено.

Перевіряючи доводи ОСОБА_2 про те, що суд розглянув справу у його відсутність, тим самим порушив вимоги ст.268 КУпАП, апеляційних суд доходить наступного.

Відповідно до ст.8 Конституції, в Україні визнається і діє принцип Верховенства права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 06 листопада 2008 року у справі «Ісмаїлов проти Росії», в пункті 31 зазначив, що принцип верховенства права одне з підвалин демократичного суспільства закріплений в усіх статтях Конвенції, чи було досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. Згідно з пунктом 34 вказаного рішення, суд повинен проаналізувати, чи дотримали органи влади розумний баланс між заходами, вжитими для забезпечення загальних інтересів суспільства, та потребою захищатися від обвинувачення.

З метою реалізації загальних інтересів суспільства Державою Україна прийнятий Кодекс України про адміністративні правопорушення (Постанова Верховної Ради Української РСР №8074-10 07 грудня 1984 року з подальшими змінами), завданням якого є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушення, виховання громадян в дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обовязків, відповідальності перед суспільством.

Реалізуючи принцип правової визначеності в ст.38 КУпАП, передбачені строки накладення адміністративного стягнення, в межах яких уповноважена особа держави може накласти адміністративне стягнення.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, ОСОБА_2 дійсно не був присутнім в судовому засіданні суду першої інстанції, яке відбулось 15 березня 2019 року. Між тим, про час та місце розгляду справи ОСОБА_2 був повідомлений заздалегідь належним чином, про що свідчить його розписка (а.с.24), однак до суду не зявився. Суд першої інстанції неодноразово давав можливість ОСОБА_2 прийняти участь в судовому засіданні, але останній не скористався своїм правом та ухилявся від участі навмисно, а тому доводи апеляційної скарги щодо порушення судом вимог ст.268 КУпАП є безпідставними з огляду на те, що ОСОБА_2 неодноразово належним чином викликався в судове засідання та суд мав достатні підстави розглядати справу без його участі.

До того ж, права передбачені ст.268 КУпАП були поновленні ОСОБА_2 шляхом виклику його до суду апеляційної інстанції. Суд апеляційної інстанції переконався у обізнаності ОСОБА_2 про судовий розгляд справи та надання йому можливості бути присутнім в суді апеляційної інстанції, надавати пояснення і користуватися передбаченими ст.268 КУпАП правами. Реалізації зазначених прав пов'язана виключно із волевиявленням особи і, апелянт реалізував зазначені права при апеляційному розгляді.

Крім того, законодавством України про адміністративні правопорушення не передбачено необхідності обовязкового скасування постанови суду першої інстанції через розгляд справи у відсутність особи, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення.

При накладенні адміністративного стягнення суд дотримався вимог ст.33 КУпАП, врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу порушника та наклав стягнення у межах, встановлених цим Кодексом.

Отже доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_2, правильність вищевказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень законодавства, що тягнуть зміну чи скасування постанови суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2019 року, якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, із застосуванням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, - без змін.

Постанова Запорізького апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду ОСОБА_1

Дата документу Справа № 336/269/19