Номер провадження: 33/813/1156/19
Головуючий у першій інстанції Гранін В. Л.
Доповідач Копіца О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі головуючого судді Копіци О.В., при секретарях судового засідання Пойзнер В.Є. та Янковської Ю.Л., за участі особи, притягнутої до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 його захисника Сукачова Є.С., представників Одеської Митниці ДФС Безлущенка О.С. та Ковташа Д.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Одеської Митниці ДФС Безлущенка О.С. на постанову Малиновського райсуду м. Одеси від 06.08.2019 р. по справі відносно:

ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ракка, Сирійської арабської респ., громадянина Сирійської арабської респ., працюючого приватним підприємцем, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

- про накладання стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.

Зазначеною постановою суду 1-ої інстанції, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. без конфіскації вилучених грошових коштів.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 384,2 грн.

Валюту, вилучену згідно протоколу про порушення митних правил №1434/50000/19 у розмірі 5 000 доларів США, повернути ОСОБА_1 або його законному представнику у встановленому законом порядку.

Відповідно до постанови суду, 06.06.2019 р. о 01 год. 15 хв. в оглядовому залі «Відліт», Міжнародного аеропорту «Одеса», в зоні діяльності митного поста «Міжнародний аеропорт «Одеса» Одеської митниці ДФС проходив митний контроль ОСОБА_1 , який вибував з України до Туреччини літаком «В-738», б/н UR- АДРЕСА_2 , авіакомпанії « АДРЕСА_3 », рейсом №719 сполученням «Одеса - Стамбул».

Формою проходження митного контролю ОСОБА_1 обрав проходження через зону (коридор) спрощеного митного контролю - «зелений коридор», що належним чином інформаційно обладнана, тим самим, шляхом вчинення дій, заявив про відсутність у нього товарів, які під час переміщення через митний кордон України громадянами підлягають обов`язковому письмовому декларуванню, а також на переміщення яких через митний кордон України встановлено заборони або обмеження.

Після проходження ОСОБА_1 зони митного контролю «зеленого коридору», на вимогу інспектора митниці пред`явити наявні у нього валютні цінності, надав наявну при ньому готівку, іноземну валюту в розмірі 16 260 доларів США.

Таким чином, ОСОБА_1 порушив встановлений порядок проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, оскільки він формою проходження митного контролю обрав проходження через таку зону (коридор) та у нього під час проведення митного контролю було виявлено іноземну валюту в сумі 16 260 доларів США, що перевищує встановлені законодавством України обмеження для переміщення через митний кордон України по «зеленому коридору».

Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції зазначив, що в діях ОСОБА_1 міститься склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, за кваліфікуючою ознакою: порушення порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, тобто переміщення через митний кордон України товарів, переміщення яких через митний кордон України обмежене законодавством України.

Об`єктивна сторона правопорушення, вчиненого ОСОБА_1 полягає в недекларуванні іноземної валюти при проходженні митного контролю в «зеленому коридорі», тобто в зоні спрощеного митного контролю.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не розумів протиправність своїх дій, не припускав можливості настання негативних наслідків, хоча міг і повинен був це розуміти і передбачати. Тобто, суб`єктивна сторона дій правопорушника полягає в протиправній необережності в формі недбалості.

Обґрунтовуючи повернення ОСОБА_1 вилученої за протоколом про порушення митних правил валюти, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до матеріалів справи, джерело походження грошей правопорушника було законним, підтверджується тим фактом, що ОСОБА_1 працював моряком та гроші, які він перевозив через кордон України є його заробітною платою по контракту, тобто отримані в результаті здійснення законної діяльності.

Стосовно вирішення питання щодо конфіскації вилученої валюти, суд врахував практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення ЄСПЛ від 11.07.2019 року по справі «Садоча проти України».

За таких підстав та враховуючи обставини, які свідчать про легальне та правомірне отримання правопорушником вилучених валютних коштів, суд, застосувавши міжнародно-правові норми, дійшов висновку про не застосування до нього додаткового стягнення у вигляді конфіскації вилучених валютних коштів.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

В апеляційній скарзі представник Одеської Митниці ДФС Безлущенко О.С. зазначив, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою з таких підстав:

1) суд не врахував, що обмеження щодо ввезення на митну територію України валюти та особливості декларування такої валюти встановлені Положенням про транскордонне переміщення валютних цінностей, затверджених Постановою Нацбанку України від 02.01.2019 р. №3, відповідно до якого фізична особа має право ввозити/пересилати в Україну та вивозити/ пересилати за межі України готівкову валюту і банківські метали в сумі, вартістю, що не перевищує в еквіваленті 10000 євро без письмового декларування митного органу. У разі перевищення такої суми в еквіваленті 10000 євро, особа зобов`язана письмово задекларувати таку суму, проте у разі не перевищення зазначеної суми, відповідно до порядку виконання митних формальностей на повітряному транспорті, особа має право самостійно вибрати «зелений коридор» для проходження митного контролю, чим заявляє, що в неї відсутні кошти, що перевищують вказану суму, однак ОСОБА_1 порушив встановлений порядок проходження митного контролю;

2) суд першої інстанції не врахував, що санкція ст. 471 МК України передбачає безальтернативну конфіскацію товарів, обмежених для переміщення через митний кордон України;

3) посилання у постанові на ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з захисту прав людини є безпідставним, оскільки положення Конвенції не обмежують право держави вводити в дію закони, які вона вважає необхідними для забезпечення контролю за користуванням майном або для забезпечення сплати податків, зборів або штрафів.

Посилаючись на такі доводи, представник Одеської Митниці ДФС Безлущенко О.С. просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою визнати ОСОБА_1 винуватим у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 471 МК України та накласти на нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн. та конфіскації товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил валюту у кількості 5000 доларів США.

Правові позиції інших учасників апеляційного розгляду.

У своїх письмових запереченнях захисник Сукачов Є.С. в інтересах ОСОБА_1 зазначив, що: 1) із системного аналізу ст. 471 МК України, стягнення у вигляді конфіскації товарів застосовується виключно до адміністративних правопорушень, предметом яких є переміщення через митний кордон товарів, переміщення яких обмежено або заборонено, натомість, ОСОБА_1 визнав свою винуватість та надав докази, які підтверджують законність джерел походження іноземної валюти; 2) постанова суду ґрунтується на нормах матеріального права із урахуванням новітньої практики Європейського Суду з прав людини, зокрема рішення Суду у справі «Садоча проти України» від 11.07.2019 року, у якому констатована неможливість накладення індивідуального та надмірного тягаря, що є непропорційним вчиненому особою правопорушення. У зв`язку з цим, захисник просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника Одеської Митниці ДФСта постанову суду залишити без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники Одеської Митниці ДФС Безлущенко О.С. та Ковташ Д ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, натомість захисник Сукачов Є.С. та Мустафа М ОСОБА_3 Г. заперечували проти апеляційної скарги та просили відмовити у її задоволенні.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та письмових заперечень до неї, а також матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні митного правопорушення при зазначених у постанові обставинах доведена змістом протоколу про адміністративне правопорушення, описом вилученої валюти, поясненнями правопорушника та іншими матеріалами справи, тому його дії правильно кваліфіковані за ст. 471 МК України, як порушення порядку проходження спрощеного митного контролю («зелений коридор»), переміщення товару (валюта) в обсягах, що перевищують неоподатковану норму переміщення через митний кордон України.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано застосував до ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу.

Мотивуючи своє рішення в частині не застосування адміністративного стягнення у вигляді конфіскації валютних цінностей у розмірі 5000 доларів США, суд першої інстанції послався на наступні доводи.

Так, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 має легальні трудові доходи, що підтверджується копіями виписок за банківський рахунком останнього від 02.08.2019 р. за квітень та травень 2019 р., що на думку суду підтверджує законність походження грошових коштів.

Суд врахував також:

- практику Європейського суду з прав людини, зокрема постанову ЄСПЛ від 11.07.2019 року по справі «Садоча проти України»;

- положення ст. 8 Конституції України, відповідно до якої, в Україні визнається і діє принцип верховенства права;

- приписи ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори» від 22.12.1993 року, згідно з якою, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є часткою національного законодавства України. Якщо міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, які передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України, тобто, в такому випадку, міжнародно-правові норми мають пріоритетне значення;

- норми Європейської Конвенції «Про захист прав і основних свобод людини» (далі по тексту Конвенції) та Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, які визнані в національній правовій системі, a також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Суд першої інстанції послався на положення Статті 1 Протоколу №1 до Конвенції з захисту прав людини, відповідно до яких, кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Дійшовши висновку про те, що сума, яка може бути законно ввезена, чи фізично переміщена через український митний кордон, в принципі не обмежена, обмежена лише сума (10000 євро), яка може бути ввезена без письмового декларування, суд зазначає у своєму рішенні, що, застосовуючи додаткове покарання у вигляді конфіскації валюти, суд фактично не залишить особі заробітної плати, яку вона заробила в установленому законом порядку своїм трудом і яка є єдиним її доходом.

Констатувавши той факт, що ОСОБА_1 не дотримався вимог щодо внесення відомостей до митної декларації, проте не вчинив будь-якого іншого правопорушення, яке можна припустити (наприклад, відмивання грошей або ухилення від сплати мита податків, тощо), суд зазначив у постанові, що сума, яку митний орган вимагає конфіскувати у правопорушника є для нього значною, а шкода, яку він потенційно міг завдати органам влади - незначна, оскільки ОСОБА_1 не ухилявся від сплати мита та інших зборів і не завдав державі ніякої шкоди. Окрім того, суд звернув увагу на те, що конфіскація зазначених коштів позбавить його та його сім`ю належного матеріального забезпечення, оскільки на його утриманні знаходяться троє неповнолітніх дітей.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що конфіскацію в даному випадку можна було б застосувати в разі відшкодування майнової шкоди, завданої державі, однак держава не зазнала жодних збитків внаслідок невнесення правопорушником відомостей до митної декларації, тому конфіскація всієї не задекларованої суми грошових коштів, у даному випадку, накладе на особу індивідуальний та надмірний тягар і буде непропорційною до вчиненого правопорушення.

Апеляційний суд вважає постанову суду першої інстанції законною, обґрунтованою та справедливою, з огляду на таке.

Частиною 4 ст. 197 МК України передбачено, що обмеження щодо ввезення на митну територію України та вивезення за межі митної території України валютних цінностей, а також порядок переміщення їх через митний кордон України, у тому числі особливості декларування валютних цінностей (зокрема, визначення граничних сум валютних цінностей, які підлягають письмовому або усному декларуванню), можуть встановлюватись Національним банком України.

На виконання цього положення закону, Інструкцією НБУ «Про переміщення готівки і банківських металів через митний кордон України», яка затверджена постановою НБУ від 27.05.2008 року №148 зі змінами та доповненнями, внесеними постановою НБУ від 25.07.2012 року №312, визначено максимальну суму (еквівалент 10000 Євро), яка може переміщуватись фізичними особами через митний кордон України без декларування.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права.

Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції не обмежує право держави вводити в дію закони, які вона вважає необхідними для забезпечення контролю за користуванням майном або для забезпечення сплати податків, зборів або штрафів, тобто регулювати на законодавчому різні випадки, за наявності яких, особа може бути позбавлена своєї власності, є правом держави.

Судова практика у справах даної категорії в Україні, в тому числі Одеському апеляційному суді (Апеляційному суді одеської області), не була однозначною, адже її аналіз показує, що судами у аналогічних випадках приймалися рішення як про конфіскацію валютних цінностей, так і про відмову у такій конфіскації.

Натомість, оскаржувана постанова суду першої інстанції базується на рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Садоча проти України» від 11.07.2019 року, яке ухвалене саме на підставі розгляду даної категорії справ.

Зокрема, у п. 25 зазначеного рішенні Європейський Суд з прав людиниконстатував, що зобов`язання декларувати на митниці грошову суму, що перевищує 10000 євро, викладено у Інструкції, прийнятій НБ України. Компетенція НБУ з цього питання була згадана в ст. 97 Митного кодексу. Суд вважає, що відповідні правила були сформульовані з достатньою точністю і, таким чином, задовольнили якісну вимогу передбачуваності. Суд зазначає також, що, згідно з українською законодавчою базою даних, доступною на веб-сайті українського парламенту, Інструкцію було опубліковано в Офіційному віснику України №43 від 23 червня 2008 року і таким чином було забезпечено доступ громадськості до змісту цього документа. Той факт, що Постанова НБУ, який затвердив Інструкцію, не була законом у формальному сенсі, не змінює вищезгадану оцінку, оскільки поняття закону, передбачене Конвенцією, також має автономне значення, яке може включати підзаконні акти. Тому Суд переконаний, що втручання у право власності заявника було засноване на законі, як того вимагає стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Вирішуючи питання, чи було завдяки втручанню забезпечено необхідний справедливий баланс між захистом права власності та вимогами загального інтересу суспільства, враховуючи свободу розсуду, що надається державі відповідачу у цій сфері, відповідно до п. 27 зазначеного рішення, суд визнав, що необхідний баланс не буде досягнуто, якщо відповідний власник майна буде змушений нести «особистий та надмірний тягар». До того ж, незважаючи на те, що другий абзац статті 1 Протоколу № 1 не містить чітких процесуальних вимог, Суд повинен розглянути питання про те, чи загалом надавав судовий розгляд заявнику розумну можливість звернутися з його справою до компетентних органів для того, щоб вони могли встановити справедливий баланс між відповідними конкуруючими інтересами.

При цьому, п.п. 30-32 згаданого рішення передбачає, що немає жодних ознак того, що він навмисно прагнув обійти митні правила. Уряд не заперечував, що заявник не заперечував під час перевірки безпеки, що він має готівку. Той факт, що українська влада не порушила кримінальну справу проти заявника, також свідчить про те, що вони визнали відсутність намірів обманювати їх з боку заявника і що, застосовуючи до нього конфіскацію, органи влади не намагалися запобігти будь-яким іншим незаконним діям, такі як відмивання грошей, торгівля наркотиками, фінансування тероризму або ухилення від сплати податків. Гроші, які перевозив заявник, були отримані на законних підставах, і йому було дозволено вивезти їх з України, якби він заявив про це митним органам. Звідси випливає, що єдиною незаконною (але не кримінальною) поведінкою, у якій можна було б звинуватити його, була його нездатність подати митним органам письмову заяву про те, що він перевозив таку суму грошей через кордон.

Суд наполягає на тому, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення, а санкція тяжкості правопорушення, для покарання за який вона призначається, - у цій справі, невиконання вимоги щодо декларування.

Справді, конфіскована сума була значною для заявника. Проте, немає жодних доказів того, що заявник міг би завдати будь-якої серйозної шкоди державі: він не ухилявся від сплати митних зборів або будь-яких інших зборів і не завдав будь-яку іншу майнову шкоду державі, тому, на думку Суду, конфіскація всієї не задекларованої суми грошей наклала на заявника індивідуальний та надмірний тягар і була непропорційною до вчиненого правопорушення. Отже, було порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Системний аналіз наведеного рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Садоча проти України» від 11.07.2019 року та постанови суду першої інстанції у справі ОСОБА_1 показує, що ці справи по суті є ідентичними, а отже, рішення національного суду має відповідати правовій позиції рішення Європейського Суду з прав людини.

Так, ОСОБА_1 були надані документи, які підтверджують легальність коштів, які він перевозив через митний кордон України, які були ретельно досліджені судом 1-ої та апеляційної інстанції, а саме: копії виписок за банківським рахунком в Приват-Банку за квітень та травень 2019 р. (а.п. 40 та 41), копія протоколу установчих зборів засновників ТОВ «Мекка-тур» (а.с. 59).

Окрім того, представник митниці в суді апеляційної інстанції пояснив, що відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 не заперечував під час перевірки безпеки, що він має готівку, не приховував її, та добровільно надав представникам митних органів.

Той факт, що відносно ОСОБА_1 не було відкрито кримінальних проваджень, також свідчить про те, що органи державної влади визнали відсутність намірів обманювати їх з боку ОСОБА_1 і що органи влади не намагалися запобігти будь-яким іншим незаконним діям, таким як відмивання грошей, торгівля наркотиками, фінансування тероризму або ухилення від сплати податків.

Суд апеляційної інстанції вважає, що митними органами не надано жодних доказів того, що ОСОБА_1 міг би завдати будь-якої серйозної шкоди державі: він не ухилявся від сплати митних зборів або будь-яких інших зборів і не завдав будь-яку іншу майнову шкоду державі, тому, на думку суду, конфіскація всієї не задекларованої суми грошей могла накласти на нього індивідуальний та надмірний тягар і була непропорційною до вчиненого правопорушення, що, як наслідок порушило статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Підсумовуючи наведені висновки, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване рішення є законним та справедливим, тому визнає апеляційну скаргу представника Одеської Митниці ДФС Безлущенка О.С. такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 7, 280, 285, 294 КУпАП, ст.ст. 197, 465, 471, 527, 528, 529 МК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника Одеської Митниці ДФС Безлущенка О.С. залишити без задоволення.

Постанову Малиновського райсуду м. Одеси від 06.08.2019 р. про накладання стягнення на ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.В. Копіца