Справа № 419/1986/19
Провадження № 33/810/176/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справах Луганського апеляційного суду Руденко В.В., розглянувши «23» жовтня 2019 року у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Сєвєродонецьк Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянки України, працюючої продавцем ФОП " ОСОБА_2 ", яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на постанову судді Новоайдарського районного суду Луганської області від 09 вересня 2019 року по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.160 КУпАП,-

В с т а н о в и в :

Постановою судді Новоайдарського районного суду Луганської області від 09 вересня 2019 року громадянку ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, що передбачено ч.1 ст.160 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 5 (п`яти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85 гривень, без конфіскації предметів торгівлі. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 384 грн. 20 коп.

У постанові суду зазначено, що 10.07.2019 року о 10:30 год. ОСОБА_1 в смт . Новоайдар по вул. Незалежності здійснювала торгівлю з рук продовольчими товарами, а саме: хлібобулочними виробами, у невстановленому законом місці.

В апеляційній скарзі особа, що притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , просить постанову скасувати, а провадження закрити за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Посилається на те, що судом її визнано суб`єктом адміністративного правопорушення, однак вважає такі висновки хибними, оскільки вона є найманим працівником ФОП ОСОБА_2 та виконувала роботу, яку їй було доручено. Звертає увагу не те, що увесь товар й прибуток від його реалізації належить ФОП ОСОБА_2 , а тому вважає, що вона не є суб`єктом правопорушення.

Також вказує не те, що суд послався на рішення №11/2 11 сесії 7 скликання Новоайдарської селищної ради від 23.06.2016 року, однак в зазначеному рішенні визначено умови здійснення святкової торгівлі, проведення виставок, ярмарків і не містить жодної інформації стосовно повсякденної торгівлі, а також не містить жодного посилання про заборону торгівлі у інші дні поза днів проведення святкової торгівлі, проведення виставок, ярмарків. Тому апелянт вважає, що звичайна торгівля в повсякденний час прямо не заборонена, прямої заборони щодо конкретних місць, у вищевказаному рішенні, також не має.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 не з`явилася, надавши суду письмову заяву про проведення судового розгляду без її участі.

Дослідивши матеріалі справи та перевіривши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями ст.ст.245,252,280 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому положеннями статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Між тим, вказаних вимог закону судом першої інстанції не дотримано з огляду на наступне.

Положеннями ч.1 ст.160 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за торгівлю в містах з рук на вулицях, площах, у дворах, під`їздах, скверах та в інших невстановлених місцях.

Враховуючи те, що диспозиція вказаної норми закону за змістом свого викладення відноситься до бланкетних норм, тобто її диспозиція не встановлює певних правил поведінки, а посилається на інші норми законодавчих актів, у даному випадку, зокрема, постанови КМУ «Про порядок заняття торговельною діяльністю ф правила торговельного обслуговування населення».

Суб`єктивна сторона даного адміністративного правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого умислу, а саме, особа усвідомлює, що її дії протиправні, вона передбачає, що в результаті їх вчинення буде порушений порядок провадження торговельної діяльності і прагне цього.

Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.160 КУпАП, посилаючись на протокол про адміністративне правопорушення, який складений 10.07.2019 року щодо ОСОБА_1 , письмові пояснення ОСОБА_1 , фототаблицю з місця вчинення правопорушення та інші матеріали справи.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення 10 липня 2019 року, ОСОБА_1 здійснювала торгівлю з рук продовольчими товарами, а саме: хлібобулочними виробами, у невстановленому законом місці.

Натомість, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що відповідно до трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю №1 від 17 січня 2018 року (а.с.14), ОСОБА_1 є найманим працівником ФОП ОСОБА_2 , яка не була залучена до участі у даній справі.

Право на торгівлю повинно бути підтверджено дозволом органу місцевого самоврядування.

У відповідності з Постановою КМУ «Про порядок заняття торговельною діяльністю і правила торговельного обслуговування населення» №108 від 08.02.1995 року суб`єкти господарської діяльності для заняття торговельною діяльністю можуть мати тривалий час діючі спеціально обладнані різні пристосування для дрібної торгівлі: автомагазини, лотки, розвозки тощо - пересувна мережа.

Таким чином, в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 відсутні докази та фактичні дані, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме, чи є ОСОБА_1 суб`єктом даного адміністративного правопорушення.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом", оскільки не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Положеннями ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" N 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства" (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява N 25).

Відповідно до вимог ст.256 КУпАП в протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Однак, із матеріалів адміністративної справи вбачається, що при складанні вищезазначеного протоколу не були виконані вимоги, передбачені ст.256 КУпАП, на що не звернув увагу суд.

Таким чином, у справі відсутні будь-які докази, на підставі яких можливо встановити наявність в діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 160 КУпАП, та винність даної особи в його вчиненні.

Вказаних обставин суд першої інстанції не перевірив та дійшов помилкових висновків про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.160 КУпАП.

Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Положеннями ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948р. та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950р., ратифікованою Україною 17.97.1997р. передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Апеляційний суд наголошує, що правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.

Так, згідно п.4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) зазначено, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.

В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєв проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції.

Крім того, у п.21 свого рішення у справі «Надточий проти України від 15 травня 2008 року» ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., з наступними змінами, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до ЄСПЛ.

Враховуючи вищенаведене апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст.160 КУпАП є незаконним, оскільки не ґрунтується на належних та допустимих доказах.

Згідно п.2 ч.8 ст.294 КУпАП за наслідкам розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати постанову та закрити провадження у справі.

Підсумовуючи вищенаведене апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а постанова судді Новоайдарського районного суду Луганської області від 09 вересня 2019 року - скасуванню, із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Новоайдарського районного суду Луганської області від 09 вересня 2019 року, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.160 КУпАП, та на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 85 гривень - скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 160 КУпАП відносно ОСОБА_1 - закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в її діях події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДЯ ЛУГАНСЬКОГО

АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ В.В. РУДЕНКО