Справа № 466/5918/18 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 33/811/66/19 Доповідач: Ревер В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ ОСОБА_1, з участю захисника ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу на постанову судді Шевченківського районного суду м.Львова від 10 жовтня 2018 року,

встановив:

цією постановою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_2,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в дохід держави, що становить 10200 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 352,40 гривень судового збору.

Згідно постанови судді, ОСОБА_3, 21.07.2018 року о 05:50 год. керував транспортним засобом марки «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_1 на перехресті вулиць Масарика-Панча в м.Львові з явними ознаками алкогольного спяніння (порушення мови, виражене тремтіння пальців рук, зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, різкий запах алкоголю з порожнини рота). Від проходження відповідно до встановленого законом порядку огляду на стан алкогольного спяніння на місці зупинки за допомогою приладу «Драгер» та медичного огляду відмовився у присутності двох свідків. Своїми діями ОСОБА_3 порушив п.2.5 ПДР України, відповідальність за що передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.

На дану постанову ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить, скасувати оскаржувану постанову, а провадження закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у звязку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Крім цього подав клопотання про поновлення строків на апеляційне оскарження даної постанови.

Вважає, що вказана постанова прийнята з порушенням вимог чинного законодавства України, при цьому судом не в повному обсязі зясовано обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, неправильно та неповно досліджено докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також судом не вірно застосовано норми як матеріального так і процесуального права, що потягло неправильне вирішення справи про адміністративне правопорушення з порушенням його права на справедливий, неупереджений та обєктивний судовий розгляд.

Зазначені судом у постанові обставини щодо умисного затягування розгляду справи з його боку чи з боку його представника не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, представник ОСОБА_2 прибував на всі судові засідання у вказаній справі за виключенням судового засідання призначеного на 10.10.2018 року.

Цього ж дня не прибув у судове засідання і він з поважних причин - перебування на стаціонарному лікуванні та подавши при цьому до суду заяву про відкладення розгляду справи.

Однак суд зазначив, що чергове відкладення розгляду справи призведе до закінчення строків притягнення ОСОБА_3 до відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП.

Строк притягнення до відповідальності спливав 21.10.2018 року і суд міг відкласти розгляд справи, однак виніс оскаржувану постанову, грубо порушивши його права визначені ст. 268 КУпАП.

Також суд, у оскаржуваній постанові зазначив, що відповідно до п, 2.5. Правил дорожнього руху водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Однак під час розгляду справи та дослідження у судовому засіданні наданих доказів - відеозаписів із нагрудних реєстраторів патрульних поліцейських вбачається, що поліцейський не висловлював вимогу до нього пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного спяніння, відмова від виконання якої (вимога) може бути кваліфіковано за ч.1 ст.130 КУпАП.

У той же час, відеозапис повинен був бути безперервним з часу початку контакту з особою до завершення оформлення матеріалів, на що наголошувалося у письмових поясненнях, які судом без будь-яких аргументів фактично відхилено.

Відеозапис відеореєстратора може бути визнано належним та допустимим доказом у відповідній справі про адміністративне правопорушення за умови дотримання працівником патрульної поліції вимог щодо порядку застосування такого технічного засобу, зокрема і знаходження його в безперервному режимі відеозйомки при будь-якому контакті з особами.

Надані суду відеозаписи відеореєстраторів працівників патрульної поліції, які приймали участь в оформленні матеріалів про адміністративне правопорушення відносно нього не є безперервними, а носять фрагментний характер (нарізки), що вказую на неможливість встановлення всіх обєктивних обставин у справі та ставлять їх під сумнів для визнання належними та допустимими доказами у справі.

Суд безпідставно не взяв до уваги його доводи, що нарізане (фрагментне) відео не надає можливості довести ті обставини, що під час складання протоколу він вимагав у поліцейського, який запропонував ТЕСТ на алкоголь надати для огляду сертифікат на технічний засіб для так званого «тесту». Однак, поліцейським було відмовлено у надання такого сертифікату із зазначенням, що останній може бути надано лише на вимогу суду, що суперечить приписам п. 5 розділу II Інструкції, затвердженої наказом МВС України та МОЗ України від 09.1.2015 № 1452/735.

Більше того, протокол складено у відсутність свідків, і навіть із наданого відео вбачається, що свідкам не повідомлялося ознаки алкогольного спяніння, тобто підстави для огляду.

Поряд з цим поліцейський ОСОБА_4 даючи пояснення суду не зміг повідомити, яким чином у поясненнях свідків зявилися доводи останніх, що вони були свідками, як він керував ТЗ із ознаками алкогольного спяніння, які перелічені у протоколі. При цьому, свідки, як видно із відео, ближче ніж 10-15 м. не підходили і ніяк не могли ані бачити, ані відчувати зазначені в поясненнях ознаки алкогольного спяніння.

Вказані обставини, дають беззаперечні висновки в упередженості дій як поліцейських, так і свідків та вказують на недопустимість вказаних доказів, як письмових пояснень так і самих свідків.

Така процесуальна дія як складання протоколу про адміністративне правопорушення від початку до кінця має відбуватися в присутності двох неупереджених свідків.

В даному ж випадку свідків, особи яких не були встановлені ані поліцейськими, ані Шевченківським районним судом м. Львова, не було залучено при складанні протоколу, а вони лише розписалися в протоколі.

Виходячи із відеоматеріалів особи, залучені в якості свідків ,вже при наявності складеного протоколу могли лише засвідчити висловлення інспектора поліції ОСОБА_5, що у останньої є підозри керування водієм автомобілем у стані спяніння та відмова останнього від тесту на алкоголь і проїхати в мед заклад. Ані ознаки алкогольного спяніння, ані вимога поліцейського про проведення огляду водія у встановленому законодавством порядку на стан алкогольного спяніння на місці чи огляд в медичному закладі, виходячи із відео не мала місце в присутності осіб, залучених в якості свідків.

Згідно ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Отже, враховуючи, що згідно ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Шевченківський районний суд м. Львова оцінивши наявні в даній адміністративній справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що повинно було ґрунтуватися на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, мав би прийти до висновку про відсутність поставленого у вину органом патрульної поліції в його діях адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, у звязку з чим справу про адміністративне правопорушення повинна була бути закрита на підставі п. і ст. 247 КупАП, за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Отже, Шевченківський районний суд м.Львова ухвалюючи рішення у відсутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, не надав мотивовану оцінку аргументам захисника згідно письмових пояснень про те, що субєктом владних повноважень жодним належним та допустимим доказом не доведено вчинення ним адміністративного правопорушення.

В обґрунтування пропуску строку на оскарження зазначає, що постановою Львівського апеляційного суду від 04.12.2018 року апеляційну скаргу, підписану особою, яка йому надавала правову допомогу під час розгляду справи у суду першої інстанції повернуто у звязку із відсутністю у ОСОБА_2 повноважень на здійснення захисту його прав у суді апеляційної інстанції, так як останній не мав права на заняття адвокатською діяльністю.

Про повернення вказаної апеляційної скарги довідався 25.12.2018 року від ОСОБА_2, який йому повідомив, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень зявилася постанова апеляційного суду від 04.12.2018 про повернення апеляційної скарги поданої в його інтересах, у той час як текст вказаної постанови про повернення на даний час він ще не отримав.

Не будучи фахівцем у галузі права та приймаючи участь у вказаній справі за участю представника ОСОБА_2, будучи впевненим у наданні належної правової допомоги представником, не сподівався, що останній не забезпечить дотримання норм процесуального права по своїй некомпетентності, допустить такі помилки, які призведуть до не розгляду по суті апеляційної скарги.

Таким чином, із-за необізнаності із нормами законодавства, він з власної вини фактично надіючись, що його справу веде представник, який є фахівцем в галузі права, сподіваючись на його компетентність пропустив строки на оскарження постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 10.10.2018 року.

Тому просить визнати вказані вище причини пропуску строку на оскарження постанови судді поважними та поновити йому строк на безпосередню подачу апеляційної скарги.

Заслухавши виступ захисника ОСОБА_2, який підтримав апеляційну скаргу та просив таку задовольнити, вивчивши матеріали справи №466/5918/18 та перевіривши доводи такої, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.245 Кодексу України про адміністративні правопорушення, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. Розгляд справи про адміністративне правопорушення проводиться в межах, встановлених протоколом про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при розгляді даної справи дотримався зазначених вимог закону повно й всебічно з'ясував усі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, в тому числі й щодо накладення адміністративного стягнення.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, в тому числі порушень процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, при розгляді справи судом першої інстанції допущено не було. Розгляд справи неодноразово переносився саме за клопотаннями ОСОБА_3 Суддя правильно визнав, що ОСОБА_3 зловживає правом на участь в судовому засіданні, оскільки жодного разу не зявився в суд. Разом з тим в його інтересах в судовому засіданні виступав представник ОСОБА_2

Відповідальність за ст.130 КУпАП настає за керування транспортними засобами в стані алкогольного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого спяніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Висновок судді про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи.

Такий висновок підтверджується сукупністю зібраних і перевірених у судовому засіданні доказів, яким суддя дав належну оцінку і навів у постанові, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії БД №061019 від 21.07.2018 року (а.с.1), у якому ОСОБА_3 відмовився від підпису; поясненнями ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.4,5), які засвідчили факт його відмови від проходження огляду на стан алкогольного спяніння на місці зупинки транспортного засобу та у медичному закладі; відеозапису з нагрудних камер працівників поліції, з яких вбачається, що ОСОБА_3 категорично відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп?яніння на місці зупинки транспортного засобу та у медичному закладі.

Оскільки ОСОБА_3 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного спяніння на місці зупинки та в закладі охорони здоровя, що стверджується зібраними матеріалами у справі, в його діях наявний склад адміністративного правопорушення, передбачений ч.1 ст.130 КУпАП. Сам факт відмови від походження огляду тягне за собою відповідальність за цією статтею. При цьому не має значення чи перебував водій у стані алкогольного спяніння.

Суд першої інстанції відповідно до вимог ст.251 КУпАП, правомірно покликався на відеозаписи з нагрудних камер працівників поліції, як на доказ наявності у діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення. Покликання апелянта про недопустимість такого доказу є безпідставними.

Також протокол про адміністративне правопорушення, на думку апеляційного суду, складений з дотриманням вимог ст.256 КУпАП. Доводи ж апеляційної скарги про його невідповідність вимогам законодавства не приймаються до уваги.

Не встановлено і факту допущення судом першої інстанції істотних порушень законодавства, які б тягнули за собою скасування постанови.

Дії ОСОБА_3 вірно кваліфіковано за ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки такий керуючи транспортним засобом, з ознаками алкогольного спяніння: порушення мови, виражене тремтіння пальців рук, зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, різкий запах алкоголю з порожнини рота, відмовився від проходження огляду на стан спяніння у встановленому законом порядку.

Обставин, які б виключали провадження в справі відповідно до положень ст. 247 КУпАП, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встановлено.

Апеляційний суд вважає, що стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік накладене у межах санкції ч.1 ст. 130 КУпАП та з дотриманням вимог ст.33 КУпАП.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість апеляційної скарги в цілому та вважає, що підстав для її задоволення немає.

З врахуванням наведених підстав пропуску строку на апеляційне оскарження постанови, суд вважає за необхідне поновити цей строк.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд,

постановив:

Поновити ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження.

Постанову судді Шевченківського районного суду м.Львова від 10 жовтня 2018 року про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення залишити без зміни, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Львівського апеляційного суду В.В.Ревер