КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 33/824/252/2019 Суддя у першій інстанції: Котлярова І.Ю.
Категорія: ч.1 ст. 172-6 КУпАП Головуючий у апеляційній інстанції: Фрич Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2019 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду ФричТ.В., за участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, прокурора Безгинського Ю.С., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову судді Вишгородського районного суду Київської області від 22 жовтня 2018 року щодо

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Ставище, Житомирської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2, -

за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, -

в с т а н о в и л а:

Постановою судді Вишгородського районного суду Київської області від 22 жовтня 2018 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Цією ж постановою стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір, що на день винесення постанови становить 352 грн., 40 коп.

Згідно постанови суду, ОСОБА_3 обіймав посаду першого заступника голови Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, будучи посадовою особою державного органу, являючись суб'єктом відповідальності відповідно до п.п. «и» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» та ст. 176 КУпАП, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», в порушення вимог ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», несвоєчасно без поважних причин подав щорічну декларацію за 2017 рік особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування, чим вчинив адміністративне правопорушення пов'язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Вишгородського районного суду Київської області від 22 жовтня 2018 року, провадження у справі закрити.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржувана постанова є необґрунтованою, ухваленою без всебічного, повного та об'єктивного з'ясування обставин справи, внаслідок чого вона підлягає скасуванню.

В своїх неодноразових послідовних та ґрунтовних поясненнях (а.с. 8, 35) він зазначав, що намагався подати декларацію своєчасно в позаробочий час - у вечері 30 (п'ятниця) та протягом дня 31.03.2018 року (вихідний день - субота), але несподівано виявив, що не може зайти до порталу декларування НАЗК внаслідок того, що електронний цифровий підпис (далі ЕЦП), який мав раніше, не працює внаслідок закінчення строку дії. Про закінчення строку дії ключа повідомлень він не отримував.

Враховуючи, що робочий тиждень закінчився, він об'єктивно не міг відвідати органи ДПІ або Мінюсту, щоб отримати новий ЕЦП, тому він почав шукати, як вирішити дану проблему.

Протягом 31.03.2018, він намагався з'ясувати, як отримати ЕЦП посадової особи у вихідний день та з'ясував, що це неможливо.

Він зрозумів, що повинен в будь-якому разі виконати вимоги закону якнайшвидше в будь-який спосіб, тому 01.04.2018 р. телефонував іншим посадовим особам, одна з яких йому повідомила, що клієнти Приватбанку можуть отримати ЕЦП онлайн, скориставшись відповідним сервісом на сайті Приватбанку, але цей ЕЦП буде не посадової, а фізичної особи - громадянина проте система електронного декларування може його прийняти.

Одразу після отримання цієї інформації він звернутися до онлайн-сервісу Приватбанку (https://privatbank.ua/) й 01.04.2018 року (вихідний день - неділя) отримав електронний цифровий підпис фізичної особи. Зайшовши на сайт електронного декларування НАЗК подати - декларацію він все одно не зміг, внаслідок необхідності подання електронної заявки до НАЗК на зміну ЕЦП та підтвердження такої зміни з боку НАЗК, яке розглядає таку заявку на зміну ЕЦП протягом 1 робочого дня, що підтверджується відомостями з сайту НАЗК https://nazk.gov.ua/rekomendaciyi-do-chergovogo-etapu-elektronnogo-deklaruvannya, внаслідок чого його ЕЦП підтвердили і він став активний лише, 02.04.2018 коли й подана декларація за 2017 рік.

Вказані обставини підтверджуються письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи та свідчать про малозначність події з відсутністю будь-якої суспільної небезпеки. Він визнав вину, що декларацію подано несвоєчасно, але не внаслідок його умисних чи необережних дій спрямованих на її несвоєчасне подання.

Таким чином апелянт вважає, що відсутній суб'єктивний склад правопорушення, оскільки прямого чи не прямого умислу на ухилення від фінансового контролю він не мав, необережності не допустив, та не зміг подати декларацію протягом трьох днів поспіль з об'єктивних та поважних причин, які не залежали від його волі, подавши декларацію відразу, як відпали причини, що цьому перешкоджали.

Також апелянт вважає, що судом накладено на нього стягнення поза межами строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Крім того апелянт вказує, що в протоколі помилково зазначено, що часом та датою вчинення правопорушення, встановлено 00:00 год 01.04.2018 та місце вчинення визначено, його робоче місце, а саме, пл. Шевченка, 1, м. Вишгород, Київська область, про те, з 17:00 години 30.03.2018 по 08:00 02.04.2018 він не перебував й не міг перебувати на робочому місці, внаслідок вихідних днів та неробочого часу установи, а знаходився за місцем свого помешкання за адресою: АДРЕСА_2, яке розташоване на території Святошиського району м. Києва, тому на його думку, порушено територіальну підсудність.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_3, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити з наведених в ній підстав, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, просив постанову суду першої інстанції залишити без змін, вивчивши матеріали адміністративної справи вважаю, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 256, 280 КУпАП, одним із завдань провадження у справах про адміністративне правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об'єктивне з'ясування обставин справи. Необхідно встановити, чи вчинено правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, а також інші обставини, які мають значення для справи. Наявним же у матеріалах справи доказам, суд повинен дати належну оцінку.

Суди мають також з'ясовувати мотив і характер вчиненого діяння, повноваження особи, яка його вчинила, наявність причинного зв'язку між діянням і виконанням особою повноважень, а також інші обставини, які мають значення для справи. Наявним у матеріалах справи доказам суд повинен дати належну оцінку.

При розгляді справ про адміністративні правопорушення, пов'язані з корупцією, суди зобов'язані забезпечувати своєчасний та якісний їх розгляд, точне й неухильне застосування чинного законодавства.

Вирішуючи справи цієї категорії, суди повинні керуватися Конституцією, Конвенцією ООН проти корупції (Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року), Кримінальною конвенцією Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 27 січня 1999 року), додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 15 травня 2003 року), законом «Про запобігання корупції», КУпАП, іншими нормативно-правовими актами, а також практикою Європейського суду з прав людини.

Згідно рішення ЄСПЛ від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України», визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, згідно з розпорядженням голови Вишгородської районної державної адміністрації ОСОБА_4 № 57-к від 17 травня 2017 року ОСОБА_3 призначено у порядку переведення на посаду першого заступника Вишгородської районної державної адміністрації з 19.05.2017 р.

Частиною 1 ст. 172-6 КУпАП передбачено відповідальність за адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, а саме несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Частиною 1 статтею 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що корупційне правопорушення - діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до положень ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до положень ст.ст. 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Склад правопорушення за ч.1 ст. 172-6 КУпАП є формальним, оскільки обов'язковим елементом об'єктивної сторони є умисна дія - умисне несвоєчасне подання декларації. Тому орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення, повинен довести в діях особи умисел на несвоєчасне її подання та мету такого поступку.

Суб'єктивна сторона даного правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

В суді першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 вину у вчиненому правопорушенні визнав в частині несвоєчасної подачі декларації, що і не заперечував під час апеляційного розгляду, про те зазначив, що в нього був відсутній умисел на своєчасне неподання декларації, оскільки, виникли обставини які не залежали від його волі.

Таким чином ані у протоколі про адміністративне правопорушення, а ні прокурором у судовому засіданні не наведено обґрунтувань та доказів на підтвердження суб'єктивної сторони даного правопорушення. Тобто не встановлені і не доведені вина у формі умислу, мотив (корисливий, особиста зацікавленість, неправильно зрозумілі інтереси служби, тощо).

Диспозиція ч.1 ст.172-6 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Тобто, обов'язковим елементом об'єктивної сторони складу правопорушення за ч.1 ст. 172-6 КУпАП є умисна дія чи бездіяльність, тобто умисне несвоєчасне подання електронної декларації без поважних причин, а тому, орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення та прокурор, що приймає участь в розгляді таких протоколів судом, зобов'язані довести суду наявність в діях особи, що притягується до адміністративної відповідальності за вчинення цього адміністративного правопорушення, умислу на несвоєчасне подання електронної декларації, а також поважність причини її несвоєчасного подання.

Крім того, згідно з п. 2 роз'яснень спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов'язані з корупцією» вих. № 223-943/0/4-17 від 22.05.2017 року, під поважними причинами слід розуміти неможливість особи подати вчасно декларацію у зв'язку з хворобою, перебуванням особи на лікуванні, внаслідок стихійного лиха (повені, пожежі, землетрусу), технічних збоїв офіційного веб-сайту Національного агентства з питань запобігання корупції, витребуванням відомостей, необхідних для внесення в декларацію, перебуванням (триманням) під вартою тощо; суб'єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності. Крім того, на умисну форму вини, а також наявність відповідного корисливого або іншого особистого інтересу особи, чи інтересу третіх осіб, як на обов'язкові ознаки корупційного правопорушення також звертає увагу Конституційний Суд України в рішенні від 06.10.2010 року (справа №1-27/2010).

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_3 був зобов'язаний до 1 квітня 2018 року подати до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік, проте, без поважних причин, подав її лише 2квітня 2018 року, тим самим порушивши норми ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», що передбачає адміністративну відповідальність за частиною 1 статті 172-6 КУпАП.

З таким висновком погодився і суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_3винним у вчиненні даного адміністративного корупційного правопорушення.

Дійсно,за даними Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функції держави або місцевого самоврядування, декларація особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік ОСОБА_3подана до Реєстру 02.04.2018 (а.с. 12-13).

Однак, не своєчасна подача ОСОБА_3 декларації, як було встановлено під час апеляційного розгляду, була обґрунтована обставиною, закінчення у нього терміну придатності ЕЦП, та після усунення даної обставини останнім негайно подано декларацію.

Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, приходжу до висновку, що будь-які докази того, що ОСОБА_3 діяв умисно, усвідомлював протиправний характер своїх дій, який посягає на встановлений правопорядок, в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні.

Отже в його діях відсутній умисел на несвоєчасне подання декларації, який не з'ясовувався, а ні під час перевірки причин несвоєчасності подання декларації працівниками поліції, а ні в ході судового розгляду в суді першої інстанції.

За таких обставин, виходячи з загальних засад судочинства, передбачених ст.129 Конституції України, як рівність учасників та змагальність сторін, суд, беручи до уваги неспростовані доводи апелянта, вважає що в його діях відсутня суб'єктивна сторона - умисел, а отже і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, що відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 247 КУпАП є підставою закриття провадження у справі.

Таким чином вважаю, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАПє безпідставним та необґрунтованим. В протоколі про адміністративне правопорушення, складеному відносно нього, відсутні будь-які дані про форму вини, в даному випадку - наявність умислу. Матеріали справи не містять відомостей, які б вказували на те, що ОСОБА_3, подавши декларацію за 2017 рік 02.04.2018 р., мав умисел на порушення вимог ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», чи переслідував будь-який корупційний інтерес. Прокурором в судовому засіданні, як в суді першої інстанції, так і апеляційномусуді, не надано жодних доказів на підтвердження умислу ОСОБА_3 на вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

Відповідно до вимог ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно вимог ч. 2 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п. 2 ст. 6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» (Eur. Court H.R. Kadubec v. Slovakia, Judgment of 2 September 1998. Reports. 1998 VI), представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення, і, отже ст. 6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу. Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку на підставі законно добутих доказів.

Враховуючи викладене, вважаю, що в справі про адміністративне правопорушення підлягає застосуванню положення ст. 62 Конституції України про те, що винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Викладені обставини свідчать про недоведеність наявності в діянні ОСОБА_3 суб'єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, що свідчить про обґрунтованість апеляційної скарги в цій частині і виключає можливість притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вказаною правовою нормою.

Керуючись ст. 294 КУпАП

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, - задовольнити.

Постанову судді Вишгородського районного суду Київської області від 22 жовтня 2018 року, якою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, - скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, в зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду Т.В.Фрич