Номер провадження: 33/813/1094/19
Головуючий у першій інстанції Чванкін С. А.
Доповідач Котелевський Р. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

судді судової палати з розгляду кримінальних справ - Котелевського Р.І.

за участю:

секретаря судового засідання - Стоянової Л.І.,

особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

захисника - Пошали К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову судді Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2019 року, -

встановив:

оскаржуваною постановою судді районного суду,

ОСОБА_3 (на даний час у відповідності до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 29.06.2019 року - ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 1 (один) рік, та стягнуто судовий збір у сумі 384,20грн.

Відповідно до оскаржуваної постанови, ОСОБА_3 визнана винною та притягнута до адміністративної відповідальності за те, що вона, 20.05.2019 року, о 03 год. 50 хв., по вул. Академіка Глушко в м. Одесі, керувала автомобілем «Санг Йонг» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , в стані алкогольного сп`яніння, огляд на стан сп`яніння проводився зі згоди водія, за допомогою газоаналізатора «Драгер» в присутності двох свідків, результат позитивний 0,48 проміле алкоголю, чим порушила вимоги п. 2.9а «Правил дорожнього руху України», скоївшиадміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Не погоджуючись з рішенням судді районного суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову та закрити провадження по справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, в зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Апелянт посилається на те, що в районному суді було порушено її право, передбачене ст.268 КУпАП щодо надання доказів та особистих пояснень, оскільки розгляд справи проведено за її відсутністю, незважаючи на клопотання її захисника про відкладення судового розгляду. Апелянт зазначає, що на місці зупинки вона дійсно пройшла огляд на стан сп`яніння за допомогою газоаналізатора «Драгер», однак з урахуванням того, що алкогольні напої не вживала, вона не погодилася з результатами огляду, про що зазначила в протоколі про адміністративне правопорушення. Також апелянт зазначає, що на місці зупинки, отримавши її незгоду з результатами огляду за допомогою приладу «Драгер», працівники поліції не пропонували їй пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 ) та її захисника Пошали К.С., які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; допитавши інспекторів патрульної поліції ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; вивчивши матеріали адміністративної справи та долучені до неї докази; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з положеннями ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, але не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ст.ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Розглядаючи справу, апеляційний суд приходить до висновку, що постанова судді районного суду є необґрунтованою, оскільки ухвалена з недотриманням вимог діючого КУпАП, за результатами неповного дослідження доказів, та без врахування положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини.

Так, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції гарантовано право на справедливий і публічний розгляд справи.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), застосовуючи критерій суворості покарання за вчинення адміністративного правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, відносить адміністративні правопорушення до кримінально-правової сфери з усіма гарантіями статті 6 Конвенції.

Разом з цим, і інші адміністративні правопорушення можуть підпадати під сферу дії кримінально-правового аспекту статті 6 Конвенції. Зокрема це порушення правил дорожнього руху (позбавлення права управління - Рішення ЄСПЛ «Лутц проти Німеччини» від 25.08.1987 року; Рішення ЄСПЛ «Маліге (Malige) проти Франції» від 23.09.1998 року).

ЄСПЛ дійшов висновку, що стаття 6 Конвенції не може застосовуватися з точки зору «кримінального обвинувачення» до такої міри покарання як негайне позбавлення посвідчення водія (Комюніке Секретаря Європейського Суду з прав людини стосовно рішення у справі «Ескубе проти Бельгії»).

Отже, ЄСПЛ вирішуючи питання застосування ст. 6 Конвенції не ставить в залежність виведення з під юрисдикції кримінальних судів певних видів правопорушень віднесених до юрисдикції інших органів, посадових осіб.

Виходить, що у справах про адміністративні правопорушення на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, - особа, щодо якої розглядається справа та потерпілий, додатково користуються гарантіями ст.6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів), ін. Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.

Відповідно до оскаржуваного судового рішення ОСОБА_3 визнано винною у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 гривень з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 1 (один) рік, але таке рішення судді районного суду не можна визнавати законним та обґрунтованим, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.ст. 23, 33 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.

Стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених КУпАП України та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника ступінь його вини майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

З оскаржуваної постанови убачається, що призначивши адміністративне стягнення ОСОБА_3 у виді штрафу, суддя районного суду не дотримався вимог закону та призначив стягнення, яке не відповідає вимогам ст.ст. 23, 33 КУпАП, оскільки визначаючи розмір штрафу не врахував, що відповідно вимог ст. 27 КУпАП, покарання у виді штрафу призначається не у твердій грошовій сумі, а у ставках неоподаткованого мінімуму доходів громадян, установленого законодавством України на момент постановлення рішення.

Санкцією ч.1 ст.130 КУпАП, за якою ОСОБА_3 оскаржуваною постановою судді районного суду визнано винною, регламентовано, що таке правопорушення тягне за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 10200 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб накладення штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Отже санкцією зазначеної норми закону стягнення визначене у неоподатковуваних мінімумах доходів громадян, у зв`язку з чим таким чином і мало бути призначене стягнення особі, яка притягнута до відповідальності з вказанням еквіваленту цих мінімумів у грошовій сумі.

Відповідно до п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 (сімнадцяти) гривень.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що суддею районного суду при ухвалені рішення не були враховані вимоги ст.ст. 27, 33, 283 КУпАП, зокрема стягнення накладене за правопорушення, у скоєнні якого ОСОБА_3 визнано винною ч.1 ст.130 КУпАП, визначено не у межах та виді, встановлених цим Кодексом.Зазначене є однією з підстав для визнання постанови судді районного суду необґрунтованою та незаконною.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості рішення судді районного суду щодо наявності в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення та про визнання останньої винною за ч.1 ст.130 КУпАП, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова є незаконною, оскільки постановлена з недотриманням вимог діючого КУпАП, зокрема в зв`язку з неповнотою дослідження доказів та невірною їх оцінкою.

Так, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що на місці зупинки, на вимогу поліцейських, вона пройшла огляд на стан сп`яніння за допомогою газоаналізатора «Драгер». Разом з цим, вона не була згодна з результатами цього приладу, оскільки алкоголю не вживала, у зв`язку з чим наполягала на її огляді на стан сп`яніння в медичному закладі. В свою чергу, поліцейські не пропонували їй пройти такий огляд та проігнорували її вимогу пройти огляд в медичному закладі, та на підставі результатів газоаналізатора склали відносно неї протокол.

Обставини, які повідомила суду ОСОБА_1 , фактично не були спростовані під час апеляційного розгляду за результатами допиту свідків інспекторів патрульної поліції ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Так, допитані в якості свідків інспектори Управління патрульної поліції в Одеській області ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили апеляційному суду, що 20.05.2019 року, о 03 год. 50 хв., по вул. Академіка Глушко в м. Одеса, працівниками поліції був зупинений автомобіль «Санг Йонг» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_3 . У зв`язку з підозрою на те, що водій перебуває в стані алкогольного сп`яніння, зі згоди водія, в присутності двох свідків, було проведено огляд на стан сп`яніння за допомогою газоаналізатора «Драгер», який дав позитивний результат - 0,48 проміле алкоголю.За результатами огляду відносно водія ОСОБА_3 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП. Крім того, свідки пояснили суду, що дійсно водій на місці проведення огляду не була згодна з результатами огляду за допомогою газоаналізатора «Драгер», про що вона зазначила в протоколі про адміністративне правопорушення. Однак медичний огляд в закладі охорони здоров`я проведений не був. При цьому, працівники поліції не дали суду раціонального пояснення відносно не проведення медичного огляду в медичному закладі свідки суду, мотивувавши свої дії тим, що такий огляд не було проведено в зв`язку з тим, що вже було складено протокол на підставі акта огляду, яким було встановлено те, що водій перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд вважає, що встановлені обставини свідчать про недотримання поліцейськими вимог закону та відомчих нормативних актів при складанні протоколу про адміністративного правопорушення, з огляду на таке.

Так, порядок проходження огляду на стан сп`яніння встановлений ст.266 КУпАП, а також затвердженою спільним Наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерством охорони здоров`я України №1452/735 від 09.11.2015 року Інструкцією «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (далі - Інструкція).

Інструкцією передбачено, що огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Огляд проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом, або, у разі незгоди водія з результатами огляду на місці зупинки чи відмови водія пройти огляд на місці, лікарем закладу охорони здоров`я.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 наполягала, що вона була незгодна з результатами її огляду на стан сп`яніння за допомогою газоаналізатора «Драгер» та наполягала пройти огляд в медичному закладі. Допитані в якості свідків поліцейські фактично підтвердили показання ОСОБА_1 щодо цих обставин та не дали суду раціонального пояснення чому, з урахуванням отримання незгоди водія з результатами огляду за допомогою приладу «Драгер», вони не запропоновували водієві пройти медичний огляд в закладі охорони здоров`я.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що своїми поясненнями інспектори патрульної поліції ОСОБА_5 та ОСОБА_6 фактично підтвердили доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про не проведення огляду останньої в закладі охорони здоров`я при встановленні її незгоди з результатами газоаналізатора «Драгер», що свідчить про недотримання працівниками поліції порядку проведення медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №138960 від 20.05.2019 року відносно ОСОБА_3 , оформлення протоколу проводилося в присутності двох свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Допитати свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції не виявилося можливим, оскільки на неодноразові виклики до суду за зазначеними в протоколі про адміністративне правопорушення та поясненнях долучених до нього адресою, свідки в суд не з`явились. Крім того, на листи апеляційного суду на адресу керівництва Управління патрульної поліції в Одеській області з вимогою сприяння у встановлені місця знаходження та зобов`язання прибуття до апеляційного суду, свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 також не з`явились, а відповіді щодо неможливості виконання доручення суду від УПП в Одеській області на адресу апеляційного суду не надійшли.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що судом були вжиті всі необхідні та можливі заходи щодо допиту свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення, з метою перевірки доводів апелянта щодо відсутності складу адміністративного правопорушення в її діях. Разом з цим, правоохоронний орган не забезпечив явку свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судове засідання, а тому пояснення зазначених в протоколі свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 апеляційний суд не може прийняти як допустимий доказ, оскільки вони не були перевірені судом під час судового розгляду, що суперечить принципу безпосередності.

Крім того, під час апеляційного розгляду, судом був досліджений СД-диск з відеозаписами з нагрудної камери/відеореєстратора поліцейського, на якому зафіксовані обставини складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд констатує, що зазначений відеозапис є недопустимим доказом, з огляду на таке.

Положеннями ст.ст. 31, 40 Закону України «Про Національну поліцію», наказу Департаменту патрульної поліції НПУ від 03.02.2016 року №100, яким затверджено Інструкцію «Про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ відеозаписів з них» та наказу Департаменту патрульної поліції НПУ від 24.11.2015 року № 14/1 «Про порядок зберігання, використання відеозапису та відео реєстраторів патрульних» регламентований порядок використання нагрудних камер поліцейських.

Відповідно до п. 3.5 розділу ІІІ Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 03.02.2016 №100, після активації нагрудної відеокамери (відеореєстратора) все спілкування повинно бути записане безперервно.

Апеляційним судом встановлено, що на відеозаписах, які містяться на СД-диску, долученому до протоколу про адміністративне правопорушення, частково відображені події складання протоколу про адміністративне правопорушення, але на цьому запису відсутні відомості щодо присутності під час огляду свідків, які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, на СД-диску міститься три самостійні відеозаписи, які перериваються, а тому з них неможливо достовірно встановити чи були дотримані поліцейськими вимоги ст. 266 КУпАП, а тому цей відеозапис не відповідає вимогам Інструкції.

Більш того, зміст вказаних відеозаписів об`єктивно не підтверджує відомостей зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення, крім факту проведення огляду водія на стан сп`яніння за допомогою приладу «Драгер». Разом з цим, відеозаписи не спростовують доводи апелянта про те, що на місці зупинки вона була незгодна з оглядом за допомогою приладу «Драгер», але незважаючи на це працівники поліції не запропонували їй пройти медичний огляд в медичному закладі, що підтвердили останні.

Допитані апеляційним судом працівники поліції ОСОБА_5 та ОСОБА_6 невідповідність відеозапису вимогам п. 3.5 розділу ІІІ Інструкції пояснили лише відсутністю технічної можливості зафіксувати перебіг події огляду, з огляду на недосконалість технічного пристрою, зокрема браком пам`яті пристрою.

За таких умов, долучені до протоколу про адміністративне правопорушення відеозаписи, апеляційний суд визнає недопустимим доказом.

Враховуючи пояснення ОСОБА_1 та працівників поліції ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , апеляційний суд констатує, що працівники поліції недотрималися порядку проведення медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння, оскільки отримавши незгоду водія з результатами огляду на стан сп`яніння на місці зупинки за допомогою приладу «Драгер», вони всупереч Інструкції не запропоновували водієві пройти медичний огляд на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я, що було обов`язковим.

Вирішуючи питання щодо належності, допустимості та достатності доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема позицію суду у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява №36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

За вище викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не доводять поза розумним сумнівом вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки працівниками поліції була порушена процедура огляду водія на стан алкогольного сп`яніння та складанні протоколу про адміністративне правопорушення, а тому факт перебуванняостанньої в стані алкогольного сп`яніння під час керування автомобілем, у передбаченому законом порядку встановлений не був.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність прийнятого суддею районного суду рішення про визнання ОСОБА_1 винною в скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

За таких умов, апеляційний суд вважає за необхідне оскаржувану постанову судді районного суду скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_2 закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Керуючись ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.62 Конституції України, ст.ст. 247, 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2019 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була визнана винною та притягнута до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП скасувати, а провадження по справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Р.І. Котелевський