Справа № 461/6729/19 Головуючий у 1 інстанції: Городецька Л.М.
Провадження № 33/811/1128/19 Доповідач: Романюк М. Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року Львівський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Романюка М.Ф., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , прокурора Вітковської І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на постанову судді Галицького районного суду м.Львова від 26 вересня 2019 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172-6 КУпАП,

в с т а н о в и в :

вищенаведеною постановою ОСОБА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-6 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 384,20 гривень.

Згідно з постановою судді, ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він обіймаючи посаду молодшого інспектора 1-ої категорії відділу режиму і охорони Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)», являючись, відповідно до підпункту «д» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», суб`єктом відповідальності, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», будучи звільненим із вказаної посади 30.09.2017, згідно наказу №83 о/с від 29.09.2017 Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)», в порушення вимог ч.2 ст.45 вказаного Закону, несвоєчасно без поважних причин, а саме 16.08.2019 о 14:21 год., подав на офіційний веб-сайт Національного агентства з питань запобігання корупції декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, після звільнення за 2017 рік.

Крім цього, ОСОБА_1 , обіймаючи посаду молодшого інспектора 1-ої категорії відділу режиму і охорони Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)», являючись, відповідно до підпункту «д» пункту 1 частини 1 статті З Закону України «Про запобігання корупції», суб`єктом відповідальності, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», будучи звільненим із вказаної посади 30.09.2017, згідно наказу №83 о/с від 29.09.2017 Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)», в порушення вимог ч.2 ст.45 вказаного Закону, несвоєчасно без поважних причин, а саме 16.08.2019 о 14:19 год., подав на офіційний веб-сайт Національного агентства з питань запобігання корупції декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Враховуючи те, що адміністративні правопорушення вчинено однією особою, суд першої інстанції матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 об`єднав в одне провадження та присвоїв справі номер №461/6729/19 (провадження №3/461/3199/19), оскільки їх спільний розгляд сприятиме, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи.

Не погоджуючись із рішенням судді першої інстанції, Семенюк І.Р. подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову судді Галицького районного суду м.Львова від 26 вересня 2019 року скасувати та звільнити його від адміністративної відповідальності відповідно до ст. 22 КУпАП.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог ОСОБА_1 покликається на те, що обране йому адміністративне стягнення є таким, що не відповідає характеру та тяжкості вчиненого правопорушення, зокрема зазначає, що при накладенні адміністративного стягнення судом не враховано особу правопорушника, ступінь вини, майновий стан, щире розкаяння, виправлення скоєного правопорушення та інші обставин, які дозволяли суду звільнити його від адміністративної відповідальності.

Також зазначає, що судом не враховано те, що на його утриманні знаходиться неповнолітня дитина, а тому обране йому адміністративне стягнення призведе до неможливості утримання дитини, забезпечення його належного виховання та розвитку.

Окрім того, звертає увагу на те, що дане правопорушення вчинено ним без будь-якого умислу.

При апеляційному розгляді ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, покликаючись на викладені в ній мотиви, свою вину у вчиненому визнає, щиро кається, зазначає, що не знав законодавства.

Прокурор апеляційну скаргу заперечила, просила постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та думку прокурора, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи апеляційної скарги, суд вважає, що така задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Висновок судді про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні зазначених у постанові адміністративних правопорушень, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Доведеність вини у вчиненні правопорушень, передбачених ч.1 ст. 172-6 КУпАП, та кваліфікація дій правопорушника апелянтом не оспорюються.

Порушень норм матеріального чи процесуального права при розгляді справи судом першої інстанції допущено не було.

Твердження апелянта про те, що обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони складу даного правопорушення є лише вина у формі умислу, не ґрунтується на нормах закону.

Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.176-2 КУпАП є правопорушенням з формальним складом, для констатації наявності якого встановлення суспільно-небезпечних наслідків не вимагається, і суб`єктивна сторона якого може виявлятися, як в умисній так і в необережній формі вини.

Тому покликання апелянта на те, що умислу на вчинення правопорушення він не мав, правового значення не мають.

Твердження апелянта про те, що протоколи про адміністративні правопорушення за №719 та 720 складені щодо нього неправильно у зв`язку із невірним зазначенням місця проживання є безпідставними, оскільки при врученні протоколів останній не зазначив у них жодних зауважень щодо змісту та адреси проживання.

Окрім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначена та ж адреса, лише деталізована зазначенням назви вулиці та номера будинку.

Також, безпідставними є покликання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що судом не надано йому можливості скористатися юридичною допомогою.

Так, як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, 24.09.2019 ОСОБА_1 подав клопотання про відкладення розгляду справи з метою ознайомлення з матеріалами справи та укладення угоди із захисником. Судом першої інстанції задоволено клопотання ОСОБА_1 та надано час для звернення за правовою допомогою, однак останній угоду із захисником не уклав.

Оскільки протоколи про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією останньому було вручено 29.08.2019 та він знав, що розгляд таких здійснюватиметься судом, а також те, що про дату розгляду судом адміністративних протоколів його було попереджено завчасно викликом суду, а тому суд першої інстанції визначив обґрунтований термін для залучення захисника у справі.

Окрім того, 05.11.2019 на адресу Львівського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду його апеляційної скарги призначеної на 06.11.2019, в якому серед іншого зазначає, що обраний ним представник через зайнятість в іншому судовому засіданні не може взяти участь в суді апеляційної інстанції, проте станом на 13.11.2019 останній відповідної угоди з обраним ним захисником суду не надав.

Щодо стягнення, з яким апелянт не погоджується, то воно накладене судом з дотриманням вимог ст.ст. 33-36 КУпАП.

Стягнення у виді штрафу відповідає характеру вчиненого ОСОБА_1 правопорушення, особі порушника, який вперше притягається до адміністративної відповідальності, позитивно характеризується, накладене з врахуванням усіх обставин справи; відсутності обставин, що обтяжують відповідальність, й таке буде необхідним і достатнім для досягнення визначеної ст. 23 КУпАП мети виховного впливу та запобіганню вчинення ОСОБА_1 нових правопорушень.

Твердження апелянта про необхідність застосування до нього ст.22 КУпАП, на думку суду апеляційної інстанції, не заслуговують на увагу.

Положення ст.22 КУпАП регламентують, що при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Підстав для застосування положень ст. 22 КУпАП та звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності при малозначності правопорушення (як про це просить апелянт) апеляційний суд не вбачає, оскільки правопорушення, пов`язане з корупцією, зважаючи на ступінь його суспільної шкідливості, не може вважатись малозначним.

Доводи ОСОБА_1 про наявність на його утриманні неповнолітньої дитини, хоча і мають місце, але не можуть слугувати підставою для застосування до нього ст.22 КУпАП.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги, й підстав для зміни чи скасування судового рішення не вбачає.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд ,

п о с т а н о в и в :

постанову судді Галицького районного суду м. Львова від 26 вересня 2019 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, залишити без змін, його апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Львівського апеляційного суду М.Ф.Романюк