Справа № 545/1754/19
Провадження № 3/545/506/19
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" липня 2019 р. Суддя Полтавського районного суду Полтавської області - Гальченко О.О., при секретарі - Новак А.М., з участю прокурорів - Маховика В.М., Спиці О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава адміністративний матеріал, якій надійшов від Управління захисту економіки в Полтавській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, одруженого, неповнолітніх дітей не має, з вищою освітою, працюючого лікарем фізіотерапевтом завідувачем фізіотерапевтичним кабінетом в в/ч НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше до адміністративної відповідальності та кримінальної відповідальності не притягався,
про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -
ВСТАНОВИВ :

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення № 261 від 12 липня 2019 року, гр. ОСОБА_1 , будучи начальником 387 гарнізонного військового шпиталю Військово-медичного клінічного центру Північного регіону в період часу з 14.08.2008 року по 10.10.2018 року ( накази командира в/ч НОМЕР_1 № 189 від 14.08.2008 року та № 205 від 10.10.2018 року ), у відповідності до п.п. «г» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», являючись суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язане з корупцією, примітки до ст. 172-6 КУпАП, в порушення вимог ч.1, 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», п.п.3 п. 5, 8, 9 розділу 2 «Порядку формування, ведення та оприлюднення ( надання ) інформації до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій Держави або місцевого самоврядування», затвердженого рішенням НАЗК № 3 від 10.06.2016 року та зареєстрованого в Мінюсті 15.07.2016 року за № 959/29089, зобов`язаний подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій Держави або місцевого самоврядування та декларацію суб`єкта декларування, яка припинила діяльність, пов`язану з виконанням функцій Держави або місцевого самоврядування до 01.04.2019 року ( наступного за звітним роком, у якому було припинено таку діяльність ). Але, подаючи щорічні декларації за 2017 та 2018 роки, притягуваний достовірно знав вимоги антикорупційного законодавства та інших нормативно-правових актів, в тому числі щодо фінансового контролю, а також щодо можливості певної відповідальності за неподання або несвоєчасне подання декларації після звільнення, подав декларацію особи, яка припинила діяльність, пов`язану з виконанням функцій Держави…за 2018 рік лише о 14-22 год. 03.04.2019 року ( згідно відкритого публічного доступу на веб-сайті НАЗК ), тобто не своєчасно за відсутності будь-яких поважних причин.
В судовому засіданні притягуваний свою вину у вчиненому правопорушенні не визнав, пояснивши, що визнає сам факт наявності правопорушення, але умислу на несвоєчасне повідомлення про суттєві зміни в своєму майновому стані не мав а також не мав умислу на вчинення даного правопорушення. Також, надав суду письмові пояснення з додатками до нього ( а. с. 41 44 ) та пояснив, що йому ніхто ніколи не повідомляв про необхідність подавання декларацій, бо він свідомо самостійно займався організацією подання декларацій згідно вимог закону, та подавши декларацію щорічну за 2018 рік, він можливо не дочитався або не зрозумів про необхідність подачі декларації після звільнення. До того ж, він перший хто звільнився, коли вийшов даний закон про необхідність подавання декларацій після звільнення. Як тільки дізнався про необхідність її подавання, то одразу ж вжив активних заходів до її подавання 03.04.2019 року, тобто через 2 дні після закінчення строку на подавання такої декларації до строку складання стосовно нього протоколу. Під час складання протоколу щодо нього не встановлено бездіяльності з його боку та мотивів на уникнення фінансового контролю отриманого доходу від продажу автомобіля, як вказав усно прокурор. В зв`язку з чим підтримав прохання викладене в поясненні про закриття провадження у справі в зв`язку із закінченням строку накладення стягнення по адмінправопорушенню.
Прокурори в судовому засіданні вказали, що в діях гр. ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ч.2 ст.172-6 КУпАП, а тому наполягали про винесення постанови про визнання останнього його винним та прохали притягнути до адмінвідповідальності у межах санкції статті. Крім цього, усно повідомили про можливість наміру у притягуваного на уникнення фінансового контролю від подальшого продажу ним автомобіля.
Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, враховуючи встановлені обставини справи, приходить до наступного.
Відповідно до наказів командира в/ч НОМЕР_1 № 189 від 14.08.2008 року та № 205 від 10.10.2018 року притягуваний гр. ОСОБА_1 обіймав посаду начальника 387 гарнізонного військового шпиталю Військово-медичного клінічного центру Північного регіону в період часу з 14.08.2008 року по 10.10.2018 року.
Таким чином, на притягуваного, як особу, уповноважену на виконання функцій Держави поширюється дія ч.1, 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», п.п.3 п. 5, 8, 9 розділу 2 «Порядку формування, ведення та оприлюднення ( надання ) інформації до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій Держави або місцевого самоврядування», затвердженого рішенням НАЗК № 3 від 10.06.2016 року та зареєстрованого в Мінюсті 15.07.2016 року за № 959/29089.
Притягуваний своєчасно подав щорічну декларацію за 2018 рік.
Згідно відомостей по матеріалам справи судом не вбачається змін в майновому стані притягуваного в період після звільнення та до часу подачі декларації, тому усні посилання прокурора про можливість наміру у притягуваного щодо приховання змін у майновому стані, а саме внаслідок отримання доходу від відчуження об`єкту рухомого майна - автомобіля, шляхом його продажу, вартістю, що перевищує 50 прожиткових мінімумів доходів громадян, а також уникнення декларування притягуваним, не знайшло свого підтвердження.
Відповідно до вимог ч.1 ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням ( проступком ) визнається протиправна, винна ( умисна або необережна ) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і, за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Разом з тим, вимогами ст.280 КУпАП, на орган ( посадову особу ) при розгляді справи про адміністративне правопорушення покладено обов`язок з`ясувати не лише те, чи було вчинено діяння, але і питання винуватості особи у його вчиненні.
Вина є одним з елементів суб`єктивної сторони будь-якого правопорушення, а тому юридична відповідальність за загальним правилом можлива лише при винному вчиненні забороненого діяння чи бездіяльності.
Так, суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу. Це випливає з аналізу ст.10 КУпАП ( адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків ) та ст.11 КУпАП ( адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала настання таких наслідків, хоча повинна була і могла їх передбачати ). Тому, логічним є висновок про те, що вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Аналогічна позиція викладена судовою палатою у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка у своєму інформаційному листі щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією від 22 травня 2017 року, зазначила, що суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст.172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Доводи притягуваного про відсутність у нього умислу на уникнення фінансового контролю його доходів заслуговують на увагу, оскільки вони підтверджуються фактом самостійного внесення до реєстру декларацій відповідної інформації суб`єктом, що притягується до адміністративної відповідальності, а саме 03.04.2019 року.
Належних і допустимих доказів, які беззаперечно спростовують ці твердження, в матеріалах справи не має.
Окрім цього, під час розгляду справи не було встановлено в бездіяльності притягуваного мотивів на уникнення від декларування, оскільки притягуваний правдиво повідомив відповідні відомості у щорічній декларації за 2018 рік, що також свідчить про відсутність умислу на уникнення фінансового контролю доходів суб`єкта декларування.
Таким чином, під час розгляду справи встановлено, що в бездіяльності приятгуваного відсутні ознаки суб`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-6 КУпАП, оскільки у нього були відсутні мотиви вчиняти порушення закону. Поза його волею перебувало настання можливих негативних наслідків від діяння, що свідчить про відсутність вини, а відтак робить неможливим притягнення гр. ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за даною статтею.
Відповідно до вимог ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Згідно положень ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Тому, за вимогами ч.2 ст. 6 «Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини», кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Враховуючи викладене, у даній справі про адміністративне правопорушення підлягає застосуванню положення ст.62 Конституції України ( по аналогії права ) про те, що винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
За таких обставин, відповідно до ст. 247 ч. 1 п. 1 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю за відсутності в його діянні складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-6 КУпАП.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 172-6, 247, 287, 294 КУпАП, суддя, -

ПОСТАНОВИВ :

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно гр. ОСОБА_1 за ч.2 ст.172-6 КУпАП - закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Постанова може бути оскаржена у випадках, передбачених ст.287 КУпАП, а саме особою, щодо якої її винесено, потерпілим, а також прокурором у випадках, передбачених ч.5 ст.7 КУпАП, а саме у випадку нагляду за додержанням законів при застосуванні заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, протягом десяти днів з дня винесення постанови.
Скарга подається до Полтавського Апеляційного суду через Полтавський районний суд Полтавської області.

Суддя Полтавського районного суду
Полтавської області О.О. Гальченко