КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2019 року м. Київ

Суддя Київського апеляційного суду Васильєва М.А.,

за участю:

захисника Хчоян Б.Ж.

особи, яка притягнута до

адміністративної відповідальності ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника Хчоян Бориса Жораєвича в інтересах ОСОБА_1 на постанову Деснянського районного суду м. Києва від 1 лютого 2018 року, якою

ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1

визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, стягнуто судовий збір в сумі 352,40 грн.

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою суду ОСОБА_1 визнаний винуватим в тому, що 29 грудня 2017 року о 01.30 годині порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України, при цьому, керував автомобілем «Фольксваген», номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Сабурова,13 м. Києві з ознаками наркотичного сп`яніння, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння відмовився, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.130 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою суду, захисник Хчоян Б.Ж. подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати, прийняти нову постанову, якою провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, захисник посилається на те, що оскаржувана постанова винесена судом з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки викладенні у постанові суду обставини адміністративного правопорушення не відповідають дійсності, так як ОСОБА_1 не керував 29 грудня 2017 року о 01.30 годині по вул. Сабурова, 13 м. Києві транспортним засобом «Фольксваген», номерний знак НОМЕР_1 .

Також, апелянт посилається на те, що не відповідають дійсності обставина того, що працівник поліції жодним чином не міг встановити 29 грудня 2017 року особу порушника, як громадянина ОСОБА_1 , так як у останнього посвідчення водія було викрадено ще 26 липня 2017 року, тобто за 5 місяці до дати складення протоколу, та на даний час так і не розшукано слідчими органами.

Захисник звертає увагу на те, що згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 1 ст. 185 КК України, 26 липня 2017 року відкрито кримінальне провадження № 0010537 за фактом таємного викрадення у гр. ОСОБА_1 майна та документів. В цей день приблизно о 15 год. 00 хв. за адресою АДРЕСА_1 , шляхом розбиття скла у автомобілі «Тойота» номерний знак НОМЕР_2 з салону було викрадено сумку з грошовими коштами та посвідчення водія, які належать ОСОБА_1

Апелянт наголошує на тому, що протокол про адміністративне правопорушення стосовно саме ОСОБА_1 29 грудня 2017 року працівниками поліції не складався, не надавався останньому для ознайомлення, хто підписував даний протокол в графі: «підпис особи, що притягується до адміністративної відповідальності» - невідомо, оскільки останній не перебував в той час за місцем події, та відповідно не підписував жодних документів поліції. Навіть при візуальному порівнянні виконаного підпису ОСОБА_1 у паспорті з підписом зробленим невідомою особою в протоколі, стає очевидним, що підпис у протоколі зовсім не схожий на власноручний підпис ОСОБА_1 , оскільки останній навіть не намагається наслідувати його.

Окрім того, захисник посилається на те, що в графі протоколу адреси місце проживання, невірно зазначено адресу, а саме: АДРЕСА_1 свідчить що працівники поліції не бачили паспортних даних ОСОБА_1 та автоматично доводить, що останній не був 29 грудня 2017 року за місцем події.

Як зазначає захисник, відповідно до даних паспорту ОСОБА_1 , місце реєстрації проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , яке згідно відмітки в паспорті, починаючи з 27 грудня 1984 року жодного разу не змінювалось.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 , його захисника Хчояна Б.Ж. на підтримку доводів, викладених в апеляційній скарзі, дослідивши матеріали справи, а також додатково надані докази стороною захисту, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, постанова суду першої інстанції скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 245, 252, 280, 283 КУпАП, серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно до положень ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису та інше, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Встановлені правила допустимості і відповідності доказів є гарантом їх достовірності та істинності.

При цьому, з урахуванням вимог ст. 252 КУпАП, докази повинні оцінюватися за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Проте, перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що працівниками поліції вказані вимоги закону не дотримані, що в свою чергу позбавило суд першої інстанції перевірити обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд першої інстанції дійшов висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, виходячи з даних, які містяться в протоколі про адміністративне правопорушення, письмових поясненнях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відмову ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння, розпискою, з якої вбачається підтвердження відсторонення ОСОБА_1 від керування автомобілем (ас. 9-10).

Проте, з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, неможливо погодитись.

Так, в матеріалах справи наявна копія паспорта на ім`я ОСОБА_1 , в якому зазначено місце реєстрації останнього: АДРЕСА_1 , та зазначена дата реєстраційного запису - 27 грудня 1984 року (ас. 38-38 зворот).

Під час апеляційного розгляду захисником надано інформацію про те, що проведеною перевіркою Дніпровським УП ГУ НП у м. Києві встановлено, що зі слів гр. ОСОБА_6 , яка є матір`ю гр. ОСОБА_1 , що вони мешкають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , з 1984 року по теперішній час.З приводу надання підтверджуючих документів щодо реєстрації осіб в кв. АДРЕСА_1 , повідомлено про те, що Дніпровське УП ГУ НП у м. Києві реєстрації громадян не проводить (ас. 75).

Крім того, згідно відповіді Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, наданою захисником апеляційному суду, вбачається, що ОСОБА_1 ніколи не був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (ас. 73), яка зазначена у протоколі про адміністративне правопорушення та на яку надсилались повістки про виклик ОСОБА_1 до суду

Окрім того, як пояснив ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, посвідчення водія у нього вило викрадено двічі, проте, перший раз він не звертався в поліцію, а вдруге вже вимушений був звернутися.

На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 надані копія посвідчення, яка видана йому 16 лютого 2016 року, а також витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0010537, відповідно до якого 26 липня 2017 року приблизно о 15год. 00 хв. невстановлена особа, перебуваючи за адресою АДРЕСА_1 , шляхом розбиття скла в автомобілі «Тойота» номерний знак НОМЕР_2 таємно викрала з салону сумку з грошовими коштами, документами та посвідченням водія, які належать ОСОБА_1 (ЄО № 60603 від 26 липня 2017 року) (ас. 37).

В той же час у протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що особу встановлено на підставі водійського посвідчення НОМЕР_3 від 27 липня 2005 року (ас. 1).

Також під час апеляційного розгляду стороною захисту, на підтвердження доводів апеляційної скарги надано інформацію з Головного сервісного центру МВС України, з якої вбачається, що автомобіль «VOLKSWAGEN SHARAN1.9 TDІ», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 станом на 29 грудня 2017 року був зареєстрований на праві власності на ім`я ОСОБА_7 .

Автомобіль «VOLKSWAGEN» за державним номерним знаком НОМЕР_1 на праві власності на ім`я ОСОБА_1 не реєструвався.

Тимчасові реєстраційні талони на право керування автомобілем «VOLKSWAGEN», державний номерний знак НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 територіальними органами з надання сервісних послуг МВС не видавалися (ас. 74).

Окрім того, під час апеляційного розгляду встановлено, що пояснення від імені ОСОБА_1 у протоколі про адміністративне правопорушення та підписи від імені останнього значно відрізняються від підпису ОСОБА_1 як в паспорті, так і в інших документах, наданих до суду апеляційної інстанції, та в письмових пояснень ОСОБА_1 наданих для зразка в суді апеляційної інстанції, що в свою чергу ставить під сумнів дійсність фактичних обставин справи, які мали місце 29 грудня 2017 року за участю саме ОСОБА_1

Судом апеляційної інстанції для перевірки доводів апеляційної скарги викликались працівники поліції, свідки, а також особа, від імені якої написана розписка про те, що він зобов`язується взяти на себе керуванням автомобілем «Фольксваген» - ОСОБА_8 (ас. 50-52, 64, 67- 69). Однак, вказані особи до суду не з`явилися, про причини неявки не повідомили.

Таким чином, з наявних у справі доказів вбачається, що працівниками патрульної служби належним чином не встановлено особу, яка вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, адресу її місця проживання, та інші обставини, які мають істотне значення для розгляду справи, що позбавило можливості суд першої інстанції перевірити обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення.

Окрім того, під час апеляційного розгляду не встановлено беззаперечних доказів про те, що 29 грудня 2017 року о 01.30 годині саме ОСОБА_1 керував автомобілем «Фольксваген» номерний знак НОМЕР_1 по вул. Сабурова,13, м. Києві з ознаками наркотичного сп`яніння та від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння відмовився.

Згідно пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: … юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64).

У відповідності до п.4.1 вказаного Рішення, Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України).

З огляду на викладене, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення та постанові суду, апеляційний суд доходить висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, постанова суду - скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя апеляційного суду, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника Хчоян Бориса Жораєвича в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Деснянського районного суду м. Києва від 1 лютого 2018 року, якою ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, стягнуто судовий збір в сумі 352,40 грн. - скасувати, провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду М.А. Васильєва