Справа № 428/8061/19
Провадження №3/428/1596/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Суддя Сєвєродонецького міського суду Луганської області Бойко Н.В., за участю прокурора Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області Гайовича П.І., правопорушника ОСОБА_1 , розглянувши матеріали, які надійшли з Управління захисту економіки в Луганській області Департаменту захисту економіки про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, паспорт НОМЕР_1 , виданий Сєвєродонецьким МВ УМВС України в Луганській області 22.01.2002 року, РНОКПП НОМЕР_2 , не працюючу, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Згідно протоколу № 147 від 12.07.2019 року, про вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, ОСОБА_1 , будучи відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» (далі Закону), примітки до статті 172-6 КУпАП суб`єктом декларування та відповідно до підпункту «е» пункту 1 ч. 1 статті 3 Закону, суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, несвоєчасно, 06.06.2019 року, подала шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2018 рік, чим вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Прокурор у судовому засіданні підтвердив доводи викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, з урахуванням обставин справи, повним визнанням ОСОБА_1 своєї провини, просив визнати її винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, та накласти адміністративне стягнення у вигляді штрафу у мінімальному розмірі передбаченому санкцією статті, про що надав суду висновок в порядку ч. 1 ст. 250 КУпАП.

ОСОБА_1 у судовому засіданні провину у вчиненому правопорушенні визнала повністю, розкаялася, підтвердила доводи викладені в протоколі про адміністративне правопорушення. Просила призначити покарання у мінімальному розмірі.

Заслухавши прокурора, ОСОБА_1 , всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали провадження, суд відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до положень статті 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Положеннями ч. 1 ст. 11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 р. та ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950 р., ратифікованою Україною 17.07.1997 р. передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.

Так, згідно п. 4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) зазначено, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто, особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.

В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєв проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції.

Крім того, у п. 21 свого рішення у справі «Надточий проти України від 15 травня 2008 року» ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., з наступними змінами, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до ЄСПЛ.

Відповідно до ст.ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами. При цьому орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» правопорушення, пов`язане з корупцією це діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині 1 статті 3 цього Закону, за яке Законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Частиною 1 статті 172-6 КУпАП визначено адміністративну відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

У примітці до ст. 172-6 КУпАП зазначено, що суб`єктом правопорушень у цій статті є особи, які відповідно до частин першої та другої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язані подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

В судовому засіданні встановлено, що наказом № 135-к від 03.11.2017 року т.в.о. директора, головного лісничого Державного підприємства «Сєвєродонецьке лісомисливське господарство» ОСОБА_1 помічника лісничого Борівського лісництва переведено майстром лісу того ж лісництва ДП «Сєвєродонецьке ЛМГ» з 03.11.2017 року.

Наказом (розпорядженням) керівника ДП «Сєвєродонецьке лісомисливське господарство» № 15-к від 26.02.2018 року припинено трудовий договір (контракт) з ОСОБА_1 за згодою сторін.

ОСОБА_1 11.12.2017 року під підпис була ознайомлена з рекомендаціями суб`єктам декларуванням до чергового етапу електронного декларування в Україні.

Крім того, дирекцією ДП «Сєвєродонецьке лісомисливське господарство» листом з рекомендованим повідомленням про вручення від 18.02.2019 року за № 95/04 ОСОБА_1 було нагадано про те, що відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» вона повинна надати електронну декларацію про доходи після звільнення, яка подається до 00 годин 00 хвилин 01 квітня, 2019 року (наступного за звітним 2018 роком), у якому було припинено дану діяльність.

Таким чином згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», особа, яка припинила діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування є суб`єктом декларування.

Виходячи з положень абз. 2 ч. 2 ст. 45 Закону особи, у ОСОБА_1 , яка будучи особою, яка у 2018 році працювала майстром лісу Борівського лісництва, а отже виконувала діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, виник обов`язок подати щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, після припинення діяльності, за минулий рік до 01.04.2019 року.

Відповідно до підпункту 1 пункту 5 розділу II Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції № 3 від 10.06.2016 року, зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 15.07.2016 року за № 959/29089, щорічна декларація подається у період з 00 годин 00 хвилин 01 січня до 00 годин 00 хвилин 01 квітня року, наступного за звітним роком. Така декларація охоплює звітний рік (період з 01 січня до 31 грудня включно), що передує року, в якому подається декларація, та містить інформацію станом на 31 грудня звітного року.

Отже, ОСОБА_1 була зобов`язана подати щорічну електронну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування до 01.04.2019 року.

Однак, як вбачається з даних Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування встановлено, що ОСОБА_1 подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування після припинення діяльності, за 2018 рік, 06.06.2019 року о 16 годині 10 хвилин, тобто несвоєчасно, чим порушила вимоги ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції».

Відповідно до інформації, опублікованої на сайті НАЗК суб`єктам декларування рекомендується завчасно отримати послуги електронно-цифрового підпису, а також декларанту необхідно перевірити термін дії та працездатність його власного електронного цифрового підпису для роботи з реєстром.

Відповідно до інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, встановлено, що ОСОБА_1 подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 рік 26.02.2018 року, тобто вчасно, що також підтверджує обізнаність ОСОБА_1 з вимогами Антикорупційного законодавства.

Поважних причин щодо несвоєчасного подання декларації ОСОБА_1 не надала.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_1 , будучи майстром лісу Борівського лісництва ДП «Сєвєродонецьке лісомисливське господарство», в порушення вимог абз. 2 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», несвоєчасно (06.06.2019 року), без поважних причин, подала на офіційний веб-сайт Національного агентства з питань запобігання корупції, декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік, після звільнення, чим вчинила адміністративне правопорушення пов`язане з корупцією, передбачене частиною 1 статті 172-6 КУпАП.

Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності вважає, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП знайшла своє повне підтвердження в суді, і її дії органом поліції кваліфіковані правильно, оскільки вона будучи особою, уповноваженою на виконання функцій місцевого самоврядування, несвоєчасно подала щорічну декларацію за минулий рік після звільнення.

При накладенні стягнення суд враховує характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини та майновий стан: ОСОБА_1 не працює, інвалідом не являється.

Обставиною, що згідно зі ст. 34 КУпАП, пом`якшує відповідальність ОСОБА_1 суд визнає щире розкаяння.

Обставин, що згідно ст. 35 КУпАП обтяжують відповідальність за адміністративне правопорушення, судом не встановлено.

Враховуючи характер вчиненого правопорушення, особу та майновий стан правопорушника, наявності обставин, що пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують його відповідальність, а також - характеру та суспільної небезпеки вчиненого ним правопорушення, суд вважає, що ОСОБА_1 слід призначити мінімальне стягнення у виді штрафу в дохід держави, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, що є достатньою мірою відповідальності з метою її виховання, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.

На підставі ст. 40-1 КУпАП з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 384 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 1, 7, 9, 23, 26, 33-35, 40-1, ч. 1 ст. 172-6, ст.ст. 278, 280-287 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Визнати ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, та призначити стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. 00 коп. отримувач коштів: ГУК у Луг.обл./Луганська, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37991110, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО): 899998, рахунок отримувача: 2001, код класифікації доходів бюджету: 21081300).

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави (отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код за ; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача: 6001; код класифікації доходів бюджету: 22030106 (судовий збір) у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 КУпАП штраф має бути сплачений не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення особі копії постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтею 300-1 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що у випадку несплати накладеного на неї штрафу у передбачений законом строк, до неї можуть бути застосовано подвійне стягнення штрафу в порядку ст. 308 КУпАП, тобто у випадку примусового виконання постанови суду.

Постанова може бути оскаржена до Луганського апеляційного суду у десятиденний строк з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Сєвєродонецький міський суд Луганської області.

Суддя Н. В. Бойко