КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ Справа № 33/824/2836/2019 Суддя І інстанції - Кравченко І.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 року суддя Київського апеляційного суду Ковальська В.В., за участю особи, відносно якої закрито провадження, - ОСОБА_1 , іншого учасника ДТП ОСОБА_2 , розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Обухівського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року про визнання винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , -

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Обухівського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та закрито провадження відносно ОСОБА_1 за у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Згідно з постановою судді 18 лютого 2019 року о 07 годині 00 хвилин в с. Трипілля Обухівського району Київської області по вул. Шевченка 102, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «FORD FOCUS» державний номерний знак НОМЕР_1 , не була уважною за кермом, не стежила за дорожньою обстановкою та відповідно не реагувала на її зміни, не обрала безпечної швидкості руху внаслідок чого допустила зіткнення з автомобілем марки «HYNDAI ACCENT» державний номерний знак НОМЕР_2 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження, власникам завдано матеріальних збитків, своїми діями, що виразились в порушенні вимог пунктів 2.3 (б), 12.1 Правил дорожнього руху України, ОСОБА_1 скоїла правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову судді Обухівського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року скасувати в частині визнання її винною у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Апелянт посилається на те, що суд правильно застосував п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, оскільки минули строки давності притягненння до адміністративної відповідальності, проте неправильно прийняв рішення про визнання ОСОБА_1 винною за ст. 124 КУпАП.

Апелянт вважає, що поєднання закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення є взаємовиключними рішеннями, і прийняття таких двох взаємовиключних рішень в одній постанові про закриття справи свідчить про порушення права людини на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також в апеляційній скарзі зазначено, що доводи викладені в постанові судді про встановлення вини ОСОБА_1 є сумнівними та суперечливими, оскільки в абзаці 3 другої сторінки судового рішення вказано: «пояснення потерпілого узгоджуються із поясненнями самої ОСОБА_1 та працівника поліції», що не відповідає дійсності та суперечить обставинам викладеним в абзаці третьому першої сторінки судового рішення та в поясненнях ОСОБА_1 інспектору Обухівського ВП поліції від18.08.2019 р., де вказано, що ОСОБА_1 «вжила всі можливі заходи для уникнення зіткнення, але ДТП сталося не з її вини, а з вини дорожніх служб, які не забезпечили чищення дороги, що була покрита ожеледдю». Крім того, факт покриття ожеледдю дороги не спростовувалися ні самим потерпілим, ні співробітником поліції.

Окрім того, ОСОБА_1 вказує на те, що пояснення потерпілого про те, що «він бачив, що на зустріч йому рухався автомобіль марки «FORD FOCUS», коли зустрічний автомобіль почало заносити, він намагався уникнути зіткнення та скерував автомобіль на якому рухався праворуч, але зіткнення уникнути не вдалось» не відповідають зображенню на схемі ДТП від 18.02.2019 року, а саме відстань від переднього лівого та заднього лівого коліс автомобіля «HYNDAI ACCENT» на схемі ДТП від 18.02.2019 року становить 1 м. 70 см. та зображено паралельно лінії, які розмежовують середину дороги, а це свідчить про те, що автомобіль «HYNDAIACCENT» навіть і не намагався уникнути зіткнення та звернути вправо.

Також апелянт зазначає, що судом встановлена відсутність інших ДПТ на ділянці дороги, а пояснення учасників процесу є сумнівними доказами по справі та не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_1 в судовому засіданні під звукозапис наголошувала, що в присутності працівника поліції та потерпілого автомобіль марки «ТАВРІЯ» через ожеледицю на дорозі врізався в автомобіль ОСОБА_1 , в той час коли той стояв на місці ДТП, але через напружену ситуацію, за вказівкою працівника поліції водія автомобіля марки «ТАВРІЯ» було відпущено з місця події, мотивуючи це тим, що завдана ним шкода є незначною, а скупчення всіх автомобілів на даній ділянці дороги створює перешкоду для руху інших автомобілів та додаткову загрозу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 , яка підтримала апеляційну скаргу, поясненняіншого учасника ДТП - ОСОБА_2 та власника транспортного засобу ОСОБА_3 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга до задоволення не підялгає, а постанову судді необхідно залишити без змін, виходячи з таких підстав.

Висновок, викладений у постанові судді Обухівського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року про визнання ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, при обставинах, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується наведеними у постанові доказами: даними схеми місця ДТП, письмовими поясненнями учасників ДТП, постановою про закриття кримінального провадження від 08.05.2019, поясненнями працівника поліції ОСОБА_4 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що наведені у постанові докази не узгоджуються між собою є безпідставними. Зокрема, пояснення учасників ДТП - водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо причини зіткнення автомобілів є ідентичними, оскільки обидва водії назвали одну причину зіткнення автомобілів, а саме: зіткнення автомобілів сталося тому, що автомобіль «HYNDAI ACCENT», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 під час повороту праворуч занесло на смугу зустрічного руху. При цьому обидва водії пояснювали, що вони вживали заходів для уникнення зіткнення автомобілів, проте їм це не вдалося.

Пояснення водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про обставини ДТП не лише узгоджуються між собою, а й підтверджуються даними схеми ДТП і наявними у справі фотографіями з місця пригоди.

Причиною виїзду керованого ОСОБА_1 автомобіля на зустрічну полосу руху суд визнав порушення водієм вимог п. 2.3 (б), 12.1 Правил дорожнього руху України, оскільки водій не була уважною за кермом, не стежила за дорожньою обстановкою та відповідно не реагувала на її зміни.

Пояснення ОСОБА_1 про те, що вона намагалась уникнути зіткнення автомобілів, але їй це не вдалося через те, що дорога була покрита ожеледдю, а дорожні служби не забезпечили чищення дороги, не можуть бути взятими до уваги, оскільки стосуються її дій, які наступили після того, як керований нею автомобіль почало заносити на смугу зустрічного руху, а також з огляду на те, що відповідно до вимог п. п. 2.3 б, 12.1 ПДР України водій ОСОБА_1 зобов`язана була врахувати дорожню обстановку, зокрема, стан дорожнього покриття, та з урахуванням дорожньої обстановки вибрати безпечну швидкість транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, чого вона не зробила.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що водій автомобіля «HYNDAI ACCENT» ОСОБА_2 не намагався уникнути зіткнення автомобілів не може бути взятим до уваги, оскільки не підтверджується матеріалами справи та, окрім того, зіткнення автомобілів сталося через виїзд на зустрічну смугу руху автомобіля під керуванням ОСОБА_1 а саме невиконання нею вимог п. 2.3. б та п. 12.1 ПДР України перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з наслідками ДТП.

Доводи апеляційної скарги щодо зіткнення автомобіля "ТАВРІЯ" під керуванням невстановленого водія з автомобілем «FORD FOCUS» не стосуються обставин справи щодо ОСОБА_1 по факту зіткнення автомобіля під її керуванням з автомобілем «HYNDAI ACCENT» під керуванням ОСОБА_2 , а тому також не можуть бути прийнятими до уваги.

Отже, висновки, викладені у постанові судді Обухівського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року про порушення ОСОБА_1 вимог п. 2.3 б, 12.1 Правил дорожнього руху України ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам закону, а відтак, постанова судді в частині визнання вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, є законною і обґрунтованою.

Суддя районного суду, встановивши, що на момент розгляду справи щодо ОСОБА_1 закінчились строки накладення адміністративного стягнення, передбачені ст. 38 КУпАП, прийняв правильне рішення про закриття провадження у справі на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП.

При цьому суддя апеляційного суду вважає безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що поєднання закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення є взаємовиключними рішеннями, і прийняття таких двох взаємовиключних рішень в одній постанові про закриття справи свідчить про порушення права людини на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з огляду на таке.

Дійсно, ст. 247 КУпАП передбачено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за наявності обставин, передбачених цією статтею, у тому числі, і у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (п. 7 ст. 247 КУпАП).

Чинними нормами КУпАП не передбачено, чи підлягає встановленню вина особи, щодо якої закривається справа про адміністративне правопорушення на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП.

Суддя апеляційного суду вважає, що вказане питання необхідно вирішувати, виходячи з аналізу чинних процесуальних норм КУпАП, а також керуючись положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 2 ст. 284 КУпАП постанова про закриття справи виноситься, окрім інших підстав, за наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу.

За змістом статті 247 КУпАП справа про адміністративне правопорушення відносно особи може бути закрита як з реабілітуючих, так і нереабілітуючих підстав.

Так, п. 1 ст. 247 КУпАП, зокрема, передбачено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення, що є реабілітуючою підставою для закриття провадження.

Закриття провадження на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП, відповідно, є нереабілітуючою підставою для закриття провадження.

Суддя апеляційного суду вважає, що питання щодо встановлення вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, повинно вирішуватись у кожній конкретній справі в залежності від стадії провадження, на якій виникли обставини, передбачені ст. 247 КУпАП, що виключають провадження у справі, а також з урахуванням позиції особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, щодо підстав для закриття провадження у справі.

Зокрема, якщо обставина, передбачена п. 7 ст. 247 КУпАП виникла під час розгляду справи в суді першої інстанції, і особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, просить, не заперечує та/або погоджується на закриття провадження у справі з підстав закінчення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП, то закриття провадження є можливим без вирішення питання про встановлення вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Якщо особа заперечує свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, доводить свою невинуватість, не заявляє відповідних клопотань про закриття провадження та/або не погоджується на закриття провадження у справі на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, то закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення без з`ясування питання про наявність події і складу адміністративного правопорушення є неприпустимим.

У справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 перебіг строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ст. 38 КУпАП, закінчився на момент ухвалення суддею районного суду рішення у справі (правопорушення вчинено 18 лютого2019 року, а постанова судді прийнята 13червня 2019 року).

ОСОБА_1 не визнавала себе винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, про що заявляля як при складанні протоколу про адміністративне правопорушення відносно неї, так і в судовому засіданні суду першої інстанції.

Не визнаючи себе винною у вчиненні адміністративного правопорушення, ОСОБА_1 в судовому засіданні суду першої інстанції доводла свою невинуватість та не заявлялабудь-яких клопотань про закриття відносно неї справи у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

З постанови судді районного суду убачається, що суддя перевіряв обставини справи, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, внаслідок чого прийшов до висновку про винність ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, про що зазначив як у мотивувальній, так і в резолютивні частині постанови.

Суддя апеляційного суду вважає, що з урахуванням позиції ОСОБА_1 , яка не визнавала себе винною у вчиненні адміністративного правопорушення, суддя районного суду, дотримуючись положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право на справедливий суд, обґрунтовано перевірив обставини справи щодо наявності події та складу адміністративного правопорушення.

Оскільки, суддею районного суду перевірялись обставини щодо наявності чи відсутності події і складу адміністративного правопорушення, то у постанові судді мали бути викладені висновки щодо зазначених обставин, а також відповідне рішення з приводу згаданих обставин.

Встановивши подію адміністративного правопорушення та склад адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 , суддя районного суду обґрунтовано визнав її винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Разом з тим, суддя районного суду, встановивши, що на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закінчився строк накладення адміністративного стягнення, передбачений ст. 38 КУпАП, не наклав адміністративне стягнення, а ухвалив рішення про закриття провадження у справі на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП.

Визнання особи винною у вчиненні адміністративного правопорушення та закриття провадження у справі на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП ніяким чином не суперечить вимогам ст. 284 КУпАП, оскільки вказана норма не містить будь-яких заборон чи застережень щодо визнання особи у вчиненні адміністративного правопорушення при винесенні постанови про закриття справи з нереабілутючих підстав, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, зокрема.

Суддя апеляційного суду вважає, що у разі заперечення особою, яка притягувалась до адміністративної відповідальності, винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, за відсутності відповідного бажання такої особи щодо закриття справи про адміністративне правопорушення з нереабілітуючих підстав (у даному випадку у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення), суддя районного суд не міг закрити провадження без перевірки наявності обставин, які відповідно до закону могли бути реабілітуючими підставами для закриття провадження.

Закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з нереабілітуючих підстав без перевірки наявності обставин, які могли б бути підставою для закриття провадження з реабілітуючих підстав, на думку судді апеляційного суду, було б порушенням права особи на справедливий судовий розгляд.

Про те, що ОСОБА_1 не бажалазакриття провадження у справі у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення свідчить також її звернення до апеляційною суду.

Так, в апеляційній скарзі на постанову судді районного суду ОСОБА_1 , не погоджуючись із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, навеладоводи щодо необґрунтованості визнання її винною у вчиненні адміністративного правопорушення та прохала про скасування постанови судді в частині визнання її винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Подача такої апеляційної скарги, свідчить про те, що особа, визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, домагалася закриття провадження у справі саме з реабілітуючої підстави - відсутності в її діях складу адміністративного правопорушення.

За відсутності у постанові судді районного суду відповідних висновків щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення та рішення про визнання її винною за ст. 124 КУпАП суддя апеляційного суду був би позбавленим можливості перевірити доводи апеляційної скарги та, відповідно, вирішити питання щодо можливості закриття провадження у справі на підставі реабілітуючих обставин, на що вказувалось в апеляційній скарзі.

Така обставина також могла бути розцінена як порушення права на перегляд судового рішення у справі про адміністративне правопорушення в апеляційному порядку, що є складовою частиною права на справедливий суд.

Отже, постанова судді Обухівського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року про визнання винн ОСОБА_5 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та закриття провадження у справі у зв`язку із закінченням строків накладення стягнення є законною і обґрунтованою, а тому підстав для її зміни чи скасування немає.

На підставі наведеного та керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову судді Обухівського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року про визнання винною ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова судді апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду В.В. Ковальська