ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 33/807/385/19 Головуючий в 1-й інстанції - Валігурський Г.Ю.
Єдиний унікальний №319/678/19 Доповідач в 2-й інстанції - Фомін В.А.
Категорія - ч.1 ст.172-6 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 року м. Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Фомін В.А., за участю особи, що притягнута до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , прокурора Шевченко А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Куйбишевського районного суду Запорізької області від 12 червня 2019 року стосовно неї,

в с т а н о в и в:

постановою судді Куйбишевського районного суду Запорізької області від 12 червня 2019 року до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, притягнуто ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку смт. Більмак Запорізької області, громадянку України, працюючу менеджером ПрАТ «Оранта Січ», яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , із застосуванням стягнення у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Також постановлено стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 384,20 гривень.

Як зазначено в постанові, ОСОБА_1 , будучи звільненою 19.06.2017 року з посади начальника відділу служби у справах дітей виконавчого апарату Комиш-Зорянської селищної ради, при цьому будучи, згідно п.п.«в», п.1 ч.1 ст.3, ст.45 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктом відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-6 КУпАП, достовірно знаючи про необхідність подати у період часу з 01.01.2018 року по 01.04.2018 року декларацію особи, яка припинила діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 рік, у порушення вимог п.2 ч.2 ст.45 Закону України «Про запобігання корупції», рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 10.06.2016 №2, подала її несвоєчасно, а саме 05.04.2018 року, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення - несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з винесеною постановою, оскільки вона прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів зазначає, що судом першої інстанції не враховано позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловлену у листі від 22.05.2017 року №223-943/0/4-17, згідно якої для кваліфікації діяння за ч.1 ст.172-6 КУпАП необхідним є встановлення несвоєчасності подання декларації, тобто подання поза строком, визначеним законом.

В ч.1 ст.45 Закону України «Про запобігання корупції» визначено кінцевий термін (часові межі), коли уповноважені на те особи зобов`язані подати декларацію, зокрема вміщено формулювання «щорічно до 1 квітня». Разом з тим у випадках, передбачених ч.2 ст.45 Закону, тобто у разі припинення здійснення діяльності, цей термін не визначено взагалі. Відсутність законодавчо визначеного терміну подання декларації в разі припинення діяльності унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності такого подання. У рішенні НАЗК від 10 червня 2016 року №2 «Про початок роботи системи подання та оприлюднення декларацій осіб уповноваження на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» не визначення терміну, на протязі якого уповноваженні на те особи повинні подати декларацію у разі припинення здійснення діяльності. Вважає, що відсутність визначеного терміну подання декларації в разі припинення діяльності унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності такого подання, а тому в її діях відсутня об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-6 КУпАП.

Звертає увагу, що 01.04.2018 року о 16.53 вона отримала доступ до ІТС Реєстру і заповнивши всі розділи 01.04.2018 року о 20.03 натиснула кнопку «Подати документи» (інформація перебуває в матеріалах справи). Не отримавши відповідного повідомлення на свою електрону пошту про подання декларації вона 05.04.2018 року повторно зайшла до ITС Реєстру, перевірила вісі розділи і знову натиснула кнопку «Подати документи». Того ж дня на її електрону пошту прийшло повідомлення про успішно подану декларацію. Таким чином, в її діях відсутній умисел на вчинення правопорушення, оскільки в матеріалах справи є докази того, що у зв`язку з поважними причинами, які не залежали від її волі, а саме технічними збоями офіційного веб-сайта НАЗК вона не мала можливості подати декларацію до 01.04.2018 року.

Крім того зазначає, що станом на 07.02.2019 року УЗЕ у Запорізькій області (посадові особи якого уповноважені на складання протоколів про адміністративне правопорушення) володіло відомостями про вчинення нею правопорушення і ці відомості перевіряло шляхом збирання доказів відповідно до ч.2 ст.251 КУпАП, а тому на момент розгляду справи в суді закінчились строки накладення адміністративного стягнення, передбачені ст.38 КУпАП.

На підставі викладеного, просить постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження по справі закрити у зв`язку з відсутністю в її діях події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП.

Заслухавши в судовому засіданні ОСОБА_1 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила постанову суду скасувати із закриттям провадження по справі; прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги; перевіривши матеріали справи та аргументи скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, у зв`язку з наступним.

Згідно з вимогами ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції не дотримався при розгляді даної справи з огляду на наступне.

Згідно ст.1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що правопорушення, пов`язане з корупцією - це діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині 1 статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/ або цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до ч.2 ст.45 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями. Дана декларація подається не пізніше дня такого припинення. Якщо припинення зазначених функцій відбулося з ініціативи роботодавця, декларація подається не пізніше двадцяти робочих днів з дня, коли суб`єкт декларування дізнався чи повинен був дізнатися про таке припинення. Декларація суб`єкта декларування, який припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, охоплює період, який не був охоплений деклараціями, раніше поданими таким суб`єктом декларування, та містить інформацію станом на останній день такого періоду. Останнім днем такого періоду є день, що передує дню подання декларації. Під раніше поданими деклараціями розуміються як декларації, що були подані до Реєстру відповідно до Закону, так і декларації, що були подані відповідно до Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Вирішуючи справи цієї категорії, суди повинні керуватися Конституцією України, Конвенцією ООН проти корупції (Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року), Кримінальною конвенцією Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 27 січня 1999 року), додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 15 травня 2003 року), Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції», Кодексом України про адміністративні правопорушення, іншими нормативно-правовими актами України, а також практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Міжнародні стандарти протидії корупції зобов`язують держави вживати заходи для встановлення у своєму національному законодавстві відповідальність за вчинення корупційних діянь. Це закріплено, зокрема, у Главі ІІ «Кримінальної Конвенції про боротьбу з корупцією» від 27.01.1999 року, Главі ІІ Додаткового протоколу до неї від 15.05.2003 року, Главі ІІІ "Конвенції ООН проти корупції" від 31.10.2003 року, що ратифіковані Верховною Радою України 18.10.2006 року та є обов`язковими для України, але притягнення до відповідальності за вчинення корупційних діянь повинно відбуватися у строгій відповідності до закону.

Так, суб`єктивна сторона правопорушень, пов`язаних з корупцією, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу. Вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Умисною є форма вини, яка характеризується тим, що особа усвідомлює суспільну небезпечність свого діяння, передбачає можливість настання негативних наслідків та бажає настання таких наслідків (прямий умисел), або байдуже ставився до їх настання чи свідомо допускав їх настання (непрямий умисел).

Необережна форма вини характеризується тим, що особа не усвідомлює суспільну небезпечність свого діяння, не передбачає можливість настання негативних наслідків, хоча могла і повинна була усвідомлювати та передбачати - недбалість, або коли особа усвідомлює суспільну небезпечність свого діяння, передбачає можливість настання негативних наслідків, але легковажно розраховує на ненастання таких наслідків - самовпевненість.

Таким чином, для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.172-6 КУпАП, суд мав отримати докази того, що ОСОБА_1 передбачала можливість настання негативних наслідків - неможливості здійснення фінансового контролю з боку держави, та бажала настання таких наслідків (прямий умисел), або байдуже ставилась до їх настання чи свідомо допускала їх настання.

Конструктивною ознакою цього правопорушення є також несвоєчасне подання декларації без поважних на те причин. Тобто за наявності останніх відповідальність виключається. Під поважними причинами слід розуміти неможливість особи подати вчасно декларацію у зв`язку з хворобою, перебуванням особи на лікуванні, внаслідок стихійного лиха (повені, пожежі, землетрусу), технічних збоїв офіційного веб-сайту Національного агентства з питань запобігання корупції, витребуванням відомостей, необхідних для внесення в декларацію, перебуванням (триманням) під вартою, тощо.

В той же час, в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 пояснила, що у період з 12.01.2016 року по 19.06.2017 року працювала начальником відділу служби у справах дітей Комиш-Зорянської селищної ради. Після звільнення у 2017 році несвоєчасно подала 05.04.2018 декларацію за вказаний рік, оскільки намагаючись увійти в систему для заповнення декларації наприкінці березня виявила, що її електронний цифровий підпис недійсний. У зв`язку з цим нею був отриманий новий електронний цифровий підпис 30.03.2018 року і на наступний день вона надіслала відповідний запит на його зміну в Реєстрі декларацій. Після того, як ЕЦП став дійсним 01.04.2018 року розпочала заповнювати декларацію. Заповнивши всі розділи натиснула кнопку «Подати документ», проте як виявилось декларація подана не була. Після того як вона дізналась, що декларація в реєстр не була подана 05.04.2018 року нею повторно було вчинено аналогічні дії і як наслідок подана відповідна декларація.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 зазначила, що не мала прямого умислу на вчинення адміністративного правопорушення, намагалась вчасно подати декларацію, але в неї закінчився строк дії електронного цифрового підпису, після його отримання також намагалась подати декларацію.

Суд першої інстанції належної оцінки даним обставинам не надав, лише зазначивши, що доказів наявності обставин, які б перешкоджали ОСОБА_1 вчасно подати декларацію в матеріалах справи відсутні, не надав належного аналізу зібраним по справі доказам і прийшов до передчасного висновку про те, що дії ОСОБА_1 з суб`єктивної сторони характеризуються прямим умислом, а тому і підпадають під ознаки ч.2 ст.172-6 КУпАП.

Проте відповідно до п.2 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення доведеності вини особи, яка притягається до відповідальності. Це означає, що не ОСОБА_1 мала доводити даний факт, а орган чи посадова особа, яка складала щодо неї протокол про адміністративне правопорушення і збирала відповідні матеріали на його підтвердження, повинна була надати докази на спростування такого заперечення.

За правилами статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» електронна декларація подається у чотирьох випадках: у випадку участі у конкурсному відборі на відповідну посаду; щорічно у період перебування на посаді; після звільнення з посади, а також при звільненні з неї.

Оцінюючи викладені вище обставини, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про формальне порушення ОСОБА_1 строків подання декларації у зв`язку з припиненням діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, оскільки вони не були наслідком її умислу на ухилення від подачі декларації.

Обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 вживала розумних заходів для того, щоб вчасно подати декларацію.

На підтвердження цього в матеріалах справи наявний запит на зміну ЕЦП у Єдиному державному реєстрі декларацій, який надісланий ОСОБА_1 31.03.2018 року (а.с.48), того ж дня вона отримала відповідь про те, що її заявка на зміну ЕЦП успішно прийнята та буде розглянута протягом одного робочого дня.

Після отримання електронного цифрового підпису ОСОБА_1 намагалась подати декларацію, про що свідчить повідомлення НАЗК №02-123/506 від 11.04.2018 року, відповідно до якого 01.04.2018 року о 20.28 години декларація була збережена в чернетку, але не подана, 05.04.2018 року о 10.52 години декларація була успішно подана (а.с.10-23). В цей же день на електронну адресу ОСОБА_1 надійшло повідомлення про успішне подання декларації (а.с.52).

Оцінюючи викладені вище обставини, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про формальне порушення ОСОБА_1 строків подання декларації особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік, оскільки вони не були наслідком її умислу на ухилення від подачі декларації. Обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 дійсно вживала розумних заходів для того, щоб вчасно подати декларацію.

На це вказують і її власні пояснення (що також є доказом), надані департаменту захисту економіки управління захисту економіки в Запорізькій області, та в судовому засіданні суду першої інстанції, які не були спростовані будь-якими іншими доказами під час розгляду справи про адміністративні правопорушення, що свідчить про відсутність у ОСОБА_1 будь-якого бажання настання шкідливих наслідків або свідомого допущення настання цих наслідків.

До того ж, ОСОБА_1 була притягнута до адміністративної відповідальності за несвоєчасне неподання декларації особи, яка припинила діяльність, пов`язану х виконанням функції держави або місцевого самоврядування, але таку декларацію вона повинна була подати у день звільнення, а саме 19.06.2017 року. Натомість у період часу з 01.01.2018 року по 01.04.2018 року вона повинна була, відповідно до вимог статті 45 Закону України «Про запобігання корупції», подати декларацію після звільнення з посади.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку не лише про недоведеність вини ОСОБА_1 у невчасному поданні декларації, а й про те, що відсутність її вини підтверджується матеріалами справи про адміністративне правопорушення.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності з порушенням строків на таке притягнення, апеляційний суд не перевіряє, оскільки, встановивши, що в бездіяльності ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність закриття адміністративного провадження саме з цієї підстави.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Куйбишевського районного суду Запорізької області від 12 червня 2019 року, якою до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, притягнуто ОСОБА_1 , із застосуванням стягнення у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, - скасувати.

На підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП.

Постанова Запорізького апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду В.А. Фомін

Дата документу Справа № 319/678/19