КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 33/824/2068/2019 Суддя у першій інстанції: Потабенко Л.В.
Категорія: ч. 1 ст.172-6 КУпАП Головуючий у апеляційній інстанції: Фрич Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2019 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Фрич Т.В., за участю, ОСОБА_1 його захисника Махнівського М.О., прокурора Кіч О.М., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 07 лютого 2019 року щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого старшим оперативним працівником Національного антикорупційного бюро України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, -

в с т а н о в и л а:

Постановою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 07 лютого 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, а провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, - закрито в зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до постанови, ОСОБА_1 перебуваючи на посаді старшого оперативного працівника Національного антикорупційного бюро України, являючись суб`єктом, на якого поширюється дія Закону, несвоєчасно подав без поважних причин щорічну декларацію, особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 рік.

ОСОБА_1 був зобов`язаний до 00 год. 00 хв. 01.04.2018 подати щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 рік шляхом заповнення відповідної форми на офіційному веб-сайті Національного агентства.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - Реєстр), щорічну декларацію за 2017 рік ОСОБА_1 подав 06.04.2018 о 12 год. 13 хв.

Відповідно до послідовності дій користувача Реєстру встановлено, що ОСОБА_1 зареєструвався в Реєстрі 05.03.2017, 18.03.2017 подав щорічну декларацію за 2016 рік.

Згідно послідовності дій користувача Реєстру, які вчинив ОСОБА_1 у період з 17.02.2018 по 06.04.2018 ним вчинено дії по створенню чернетки декларації, заповненню її та перегляду, а також було натиснуто кнопку «Подати документ», однак не завершив дії для подання документа.

Таким чином, ОСОБА_1 несвоєчасно без поважних причин подав щорічну декларацію за 2017 рік, чим вчинив адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена частиною першою статті 172-6 КУпАП - несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просять скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою закрити справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за відсутністю у його діях складу такого правопорушення.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржувана постанова є необґрунтованою, ухваленою без всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, внаслідок чого вона підлягає скасуванню.

Так, апелянт вказує, що у його діях відсутні ознак суб`єктивної сторони складу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 172-6 КУпАП, оскільки з 17 лютого по 01 березня 2018 року він заповнив відповідну декларацію та здійснив усі дії, які вимагала електронна система. Та на екрані свого облікового запису побачив повідомлення про те, що декларація подана успішно. Будь-яких інших дій система не пропонувала. В подальшому декілька разів намагався перевірити в реєстрі наявність його декларації, але не зміг, так як в березні 2018 року в системі були обмеження щодо перегляду декларацій в реєстрі. Однак суд першої інстанції вказані доводи не взяв до уваги і вказав, що вони є припущеннями.

Крім того, апелянт зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 складений з порушеннями вимог КУпАП та Порядку оформлення протоколів про адміністративне правопорушення та внесення приписів НАЗК, оскільки зазначено що ОСОБА_1 порушив вимоги ст. 1726 КУпАП.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 та його захисника Махнівського М.О., які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити з наведених в ній підстав, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, просив постанову суду першої інстанції залишити без змін, вивчивши матеріали адміністративної справи вважаю, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 256, 280 КУпАП, одним із завдань провадження у справах про адміністративне правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин справи. Необхідно встановити, чи вчинено правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, а також інші обставини, які мають значення для справи. Наявним же у матеріалах справи доказам, суд повинен дати належну оцінку.

Суди мають також з`ясовувати мотив і характер вчиненого діяння, повноваження особи, яка його вчинила, наявність причинного зв`язку між діянням і виконанням особою повноважень, а також інші обставини, які мають значення для справи. Наявним у матеріалах справи доказам суд повинен дати належну оцінку.

При розгляді справ про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, суди зобов`язані забезпечувати своєчасний та якісний їх розгляд, точне й неухильне застосування чинного законодавства.

Вирішуючи справи цієї категорії, суди повинні керуватися Конституцією, Конвенцією ООН проти корупції (Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року), Кримінальною конвенцією Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 27 січня 1999 року), додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 15 травня 2003 року), законом «Про запобігання корупції», КУпАП, іншими нормативно-правовими актами, а також практикою Європейського суду з прав людини.

Згідно рішення ЄСПЛ від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України», визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Частиною 1 ст. 172-6 КУпАП передбачено відповідальність за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, а саме несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно до положень ст.ст. 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Склад правопорушення за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП є формальним, оскільки обов`язковим елементом об`єктивної сторони є умисна дія - умисне несвоєчасне подання декларації. Тому орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення, повинен довести в діях особи умисел на несвоєчасне її подання та мету такого поступку.

Суб`єктивна сторона даного правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

В суді першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 надавав пояснення в частині того, що він подав декларацію вчасно, 01.03.2018 року, а на підтвердження цього на екрані з`явився напис «Вашу декларацію успішно подано» та будь яких інших дій система не пропонувала, а відтак він і не міг їх зробити. Тобто фактично у ОСОБА_1 був відсутній умисел на неподання декларації.

При цьому, а ні прокурором а ні судом пояснення ОСОБА_1 не були спростовані чи підтвердженні.

Тобто не встановлені і не доведені вина у формі умислу, мотив (корисливий, особиста зацікавленість, неправильно зрозумілі інтереси служби, тощо).

Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, приходжу до висновку, що будь-які докази того, що ОСОБА_1 діяв умисно, усвідомлював протиправний характер своїх дій, який посягає на встановлений правопорядок, в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні.

Отже в його діях відсутній умисел на несвоєчасне подання декларації, який не з`ясовувався, а ні під час перевірки причин несвоєчасності подання декларації працівниками поліції, а ні в ході судового розгляду в суді першої інстанції.

За таких обставин, виходячи з загальних засад судочинства, передбачених ст.129 Конституції України, як рівність учасників та змагальність сторін, суд, беручи до уваги неспростовані доводи апелянта, вважає що в його діях відсутня суб`єктивна сторона - умисел, а отже і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, що відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 247 КУпАП є підставою закриття провадження у справі.

Таким чином вважаю, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП є безпідставним та необґрунтованим. В протоколі про адміністративне правопорушення, складеному відносно нього, відсутні будь-які дані про форму вини, в даному випадку - наявність умислу.

Прокурором в судовому засіданні, як в суді першої інстанції, так і апеляційному суді, не надано жодних доказів на підтвердження умислу ОСОБА_1 на вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

Відповідно до вимог ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно вимог ч. 2 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п. 2 ст. 6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» (Eur. Court H.R. Kadubec v. Slovakia, Judgment of 2 September 1998. Reports. 1998 VI), представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення, і, отже ст. 6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу. Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку на підставі законно добутих доказів.

Враховуючи викладене, вважаю, що в справі про адміністративне правопорушення підлягає застосуванню положення ст. 62 Конституції України про те, що винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Викладені обставини свідчать про недоведеність наявності в діянні ОСОБА_1 суб`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, що свідчить про обґрунтованість апеляційної скарги в цій частині і виключає можливість притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вказаною правовою нормою.

В той же час, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги в частині того, що протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст. 172-6 КУпАП складений з порушеннями вимог КУпАП України, оскільки зазначена ст. 1726 КУпАП в підсумковій частині протоколу, є опискою.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП України, суддя,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - задовольнити.

Постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 07 лютого 2019 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, - скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду Т.В. Фрич