ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 33/807/267/19 Головуючий в 1-й інстанції - Наумова І.Й.
Єдиний унікальний № 333/7150/18 Доповідач в 2-й інстанції - Фомін В.А.
Категорія - ч.1 ст.41 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2019 року м. Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Фомін В.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката Щасливого О.Р. на постанову судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року стосовно ОСОБА_1 , в якій міститься клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вказаного судового рішення,

в с т а н о в и в:

постановою судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП, притягнуто ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , із застосуванням стягнення у вигляді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 гривень.

Також постановлено стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 384,20 гривень.

Як зазначено в постанові, 14.11.2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (зареєстрована юридична адреса: АДРЕСА_1 ), маючи організаційно-розпорядчі функції, допустив порушення законодавства про працю - ч.ч.1, 3 ст.24 КЗпПУ, а саме: допустив до роботи працівника ОСОБА_2 , яка фактично виконувала функції секретаря-консультанта без належного оформлення трудових відносин у відповідності до вимог трудового законодавства, чим вчинив правопорушення передбачена ч.1 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В апеляційній скарзі апелянт не погоджується з винесеною постановою у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. В обґрунтування доводів зазначає, що адміністративне правопорушення ОСОБА_1 вчинив 14.11.2018 року та відповідно до вимог ст.38 КУпАП на момент розгляду справи сплив тримісячний строк накладення адміністративного стягнення, а тому суд першої інстанції мав всі підстави провадження по справі закрити у зв`язку із закінченням на момент розгляду строків, передбачених ст.38 КУпАП.

Зазначає, що справи було розглянуто з порушення правил територіальної підсудності, оскільки ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення за адресою: м. Запоріжжя, вул. Жаботинського 20, офіс №42 , що належить до територіальної юрисдикції Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

Також зазначає, що ОСОБА_2 не виконувала жодних трудових функцій. Безпідставним є твердження інспектора праці про те, що вона приймала відвідувачів, але вона лише спостерігала, яким чином належить приймати відвідувачів. Зазначені обставини можуть бути підтверджені самою ОСОБА_2 . Чинне законодавство дійсно містить перелік посад, для яких стажування є обов`язковим. Дійсно посада, на яку претендувала ОСОБА_2 , до цього переліку не належить. Разом з тим, немає ніякої заборони щодо проведення перед оформленням трудових відносин стажування для інших категорій посад. Тобто, чинним законодавством не встановлюються вимоги обов`язковості стажування для посади секретаря-консультанта, проте й не містить заборони щодо його проведення.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу. В даному випадку інспектор праці мав право безперешкодно, без попередження проводити відеофіксацію інспекційного відвідування та відповідно відзняти процес виконання ОСОБА_2 трудових обов`язків, проте він своїм правом не скористувався, чим не виконав обов`язку, покладеного на нього ч.2 ст.251 КУпАП.

Крім того, суд першої інстанції розглянув справу без участі ОСОБА_1 , не повідомивши його належним чином, копію постанови була отримана адвокатом лише 04 квітня 2019 року, апеляційну скаргу подав 14 квітня 2019 року, а тому вважає, що строк на апеляційне оскарження постанови пропущений з поважних причин.

На підставі викладеного, просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови, постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження по справі закрити на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст.38 КУпАП.

В судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його захисник-адвокат Щасливий О.Р. не з`явились, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. До початку розгляду справи від адвоката Щасливого О.Р. надійшла заява про розгляд скарги без його участі та участі ОСОБА_1 , доводи апеляційної скарги підтримав. Справа розглядається за відсутності ОСОБА_1 та адвоката Щасливого О.Р. по наявним в ній матеріалам в межах апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та аргументи скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційна скарга підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним.

У відповідності до вимог ст.294 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не приймав участі при розгляді справи, не зміг реалізувати своє право на захист, надати суду пояснення, копію постанови отримав лише 04.04.2019 року, апеляційну скаргу подав 14.04.2019 року, суд апеляційної інстанції, керуючись верховенством права, доходить висновку, що наведені у клопотанні обставини можна визнати як поважні причини пропуску строку на апеляційне оскарження, та надати можливість ОСОБА_1 реалізувати своє право на захист в судовому засіданні, а тому вказаний строк підлягає поновленню.

Щодо доводів апеляційної скарги по суті, слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст.ст.245, 280 КУпАП, одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом ст.252 КУпАП, оцінка доказів при розгляді справ про адміністративні правопорушення має ґрунтуватися на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні усіх обставин справи в їх сукупності.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Разом з цим, суд першої інстанції, дійшовши висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП послався лише на наявність в матеріалах справи протоколу про адміністративне правопорушення № ЗП2212/314/АВ/П/ПТ від 19.11.2018 року щодо нього, акту перевірки № ЗП2212/314/АВ від 19.11.2018 року, не з`ясувавши при цьому всіх обставин, що мають значення у справі, чим допустив спрощений підхід до судового розгляду та дійшов передчасного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу цього адміністративного правопорушення.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні в матеріалах адміністративної справи докази, вважає, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП є не доведеною поза розумним сумнівом виходячи з такого.

Так, умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність в її діях складу адміністративного правопорушення. Склад адміністративного правопорушення - це сукупність встановлених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак, що характеризують діяння як адміністративне правопорушення (проступок). До складу адміністративного правопорушення входять ознаки, які характеризують об`єкт, об`єктивну і суб`єктивну сторони та суб`єкта правопорушення.

Диспозиція ч.1 ст.41 КУпАП передбачає відповідальність, зокрема, за порушення вимог законодавства про працю, а саме допущення до роботи працівника без належного оформлення трудових відносин у відповідності до вимог трудового законодавства.

Суб`єктом правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП, можуть бути, як посадові особи підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, так і громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують найману працю. У цьому випадку, протокол складено щодо суб`єкта підприємницької діяльності в особі ОСОБА_1 .

При цьому, судом першої інстанції не взято до уваги, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази на підтвердження вищезазначеного, зокрема, свідоцтва про реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності, показання свідків, які б підтвердили факт перебування ОСОБА_2 на посаді секретаря-консультанта, виконання нею обов`язків по обслуговуванню відвідувачів, наказ або інший документ про прийняття ОСОБА_2 на роботу, які встановлюють коло її обов`язків. Натомість інспектором праці без посилання на нормативно-правові акти визначено посаду ОСОБА_2 та встановлено коло обов`язків для цієї посади.

Відповідно до положень ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Положеннями ст.626 ЦК України визначено загальне поняття цивільно-правового договору.

Відповідно, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається.

Сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами ст.208 ЦК України. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і в разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Разом з цим, відповідно до пояснень ОСОБА_2 остання зазначила, що між нею та ОСОБА_1 трудовий договір не укладався, оскільки вона проходила стажування та заробітну плату за це не отримувала.

Відповідно до Закону України «Про вищу освіту» (№ 1556-VII від 01.07.2014) стажування - це набуття особою досвіду виконання завдань та обов`язків певної спеціальності.

Метою стажування є набуття досвіду з виконання професійних завдань та обов`язків, удосконалення професійних знань, умінь та навичок, вивчення та засвоєння нових технологій, техніки, набуття додаткових компетенцій.

Трудове законодавство визначає стажування, як навчання на виробництві. Стажування передбачає засвоєння найкращого вітчизняного та зарубіжного досвіду, набуття практичних умінь і навичок щодо виконання обов`язків на займаній посаді або на посаді вищого рівня.

Необхідно розрізняти такі поняття як випробувальний термін та стажування, оскільки стажування проводиться до початку прийому на роботу, а випробування в процесі роботи.

Оскільки стажування - це навчання, то воно може бути платним і безоплатним, оплачуватися як за рахунок підприємства-роботодавця, так і за рахунок працівника.

Системний аналіз зазначених вище норм не дає підстав вважати, що при стажуванні особа підлягає обов`язковому оформленню як найманий працівник. Чинне законодавство дійсно містить перелік посад, для яких стажування є обов`язковим. Посада секретаря-консультанта до цього переліку не належить, проте чинне законодавство не містить і заборони щодо проведення перед оформленням трудових відносин стажування для інших категорій посад.

Відповідно до ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення повинен прийти до висновку про винуватість особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, поза розумним сумнівом.

Європейським судом з прав людини у рішенні по справі «Карелін проти Росії» ( заява № 926/08 від 20 вересня 2016 року) зазначено, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист та принципу рівності сторін процесу.

Отже, з урахуванням викладеного та тих обставин, що у матеріалах цієї справи наявні лише протокол про адміністративне правопорушення та акт перевірки, що складені співробітниками Головного управління Держпраці у Запорізькій області, які у провадженні про адміністративне правопорушення наділені функцією обвинувачення, та самі по собі ці докази на підтвердження винуватості особи у вчиненні правопорушення не є беззаперечними, суд апеляційної інстанції вважає, що вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП, є недоведеною поза розумним сумнівом.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню, з прийняттям нової постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 з підстав, передбачених п.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

п о с т а н о в и в:

поновити представнику ОСОБА_1 адвокату Щасливому О.Р. строк на апеляційне оскарження постанови судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року.

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Щасливого О.Р. задовольнити.

Постанову судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року, якою до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП, притягнуто ОСОБА_1 , із застосуванням стягнення у вигляді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 гривень, скасувати.

На підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП.

Постанова Запорізького апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду В.А. Фомін

Дата документу Справа № 333/7150/18