Справа № 504/1011/19
Провадження № 3/504/588/19
П О С Т А Н О В А

28.03.2019смт. Доброслав

Суддя Комінтернівського районного суду Одеської області Барвенко В.К., розглянувши матеріали, які надійшли з Військової частини НОМЕР_1 про притягнення до адміністративної відповідальності:

гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянин України, начальник штабу перший заступник командира ВЧ НОМЕР_2 ,

фактично проживає за адресою:

АДРЕСА_1

у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 172-20 ч. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

26.02.2019 ТВО командира ВЧ НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 був складений адміністративний протокол № 2, в якому зафіксований факт здійснення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, зокрема, 25.02.2019 року він під час несення служби на території ВЧ НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , перебував у нетверезому стані.

ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи у свою відсутність, свою вину визнав в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суддя дійшов до висновку, що вина ОСОБА_1 в інкримінованому йому адміністративному правопорушенні не доведена державою.

Так, за змістом протоколу від 26.02.2019 року № 2 вбачається, що ОСОБА_1 під час несення служби перебував у нетверезому стані.

У протоколі є посилання на свідків правопорушення, - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , проте ці свідчення суду не надані у додатку до протоколу про адміністративне правопорушення.

Свідчення свідків є одними з доказів, що підлягають оцінці судом у сукупності з іншими об`єктивними доказами, які вказують на ознаки вчинення особою адміністративного правопорушення.

До протоколу надано рапорт ТВО начальника штабу- першого заступника командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_5 про те, що 25.02.2019 року ОСОБА_1 виявлено на території ВЧ у нетверезому стані.

Цей рапорт складений 26.02.2019 року вже після медичного освідування ОСОБА_1 , а не безпосередньо 25.02.2019 року під час виявлення правопорушення.

Отже цей доказ суд не приймає до уваги, оскільки він складений наступного дня після вчинення правопорушення, і лише констатує факт перебування особи у нетверезому стані з посиланням на медичний висновок.

Отже єдиним доказом, який наданий державою суду на обгрунтування перебування особи у нетверезому стані під час несення військової служби є, як вказано у протоколі, акт медичного огляду для встановлення на стан сп`яніння від 25.02.2019 року.

Разом із тим, суддя констатує, що до протоколу доданий протокол № 000113 від 25.02.2019 року медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння (форма № 129/о, затверджена наказом МОЗ України від 27.12.1999 року № 302.

Відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров`я України "Про внесення змін до наказу МОЗ України від 27.12.1999 року № 302" від 26 жовтня 2009 року № 774 на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 року № 1103 "Про затвердження Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду" відмінено форми облікової медичної документації, затверджені наказом МОЗ України від 27.12.1999 року № 302 "Про затвердження форм облікової статистичної документації, що використовується в поліклініках (амбулаторіях)", а саме: форма N 129/о "Протокол медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивних речовин та стану сп`яніння".
В теперішній час порядок медичного огляду на стан сп`яніння врегульований інструкцією про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом МВС України, МОЗ України від 09.09.2009 року № 400/666.
За результатами огляду складається висновок.
Висновок складається в трьох примірниках: по одному - для уповноваженої особи територіального, у тому числі міжрегіонального органу патрульної служби, та водія транспортного засобу, а третій залишається в закладі охорони здоров`я.
Відповідно до пункту 1.3 Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом МВС України, МОЗ України від 09.09.2009 року № 400/666, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 року № 1103 (надалі також Інструкція) ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.
Як зазначено в пунктах 3.15, 3.16 даної Інструкції, за результатами огляду на стан сп`яніння та лабораторними дослідженнями встановлюється діагноз, який вноситься до акта медичного огляду.
Висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі - висновок щодо результатів медичного огляду особи на стан сп`яніння) (додаток 3), видається на підставі акта медичного огляду.
Відповідно до пункту 3.22 даної Інструкції висновки щодо результатів медичного огляду осіб на стан сп`яніння, складені з порушенням вимог цієї Інструкції, вважаються недійсними.
Отже вказаний протокол від 25.02.2019 року № 000113 є недопустимим доказом, оскільки він складений на підставі нормативного акту, дія якого припинилась у 2009 році.
Таким чином, жодного належного та допустимого доказу перебування ОСОБА_1 у військовій частині у стані алкогольного сп`яніння суду не надано.
Визнання ним вини суддя за вищевказаних обставин суддя не приймає до уваги, оскільки відсутні належні та допустимі докази цього факту.
При цьому в контексті проголошених ст.ст.3,8 Конституції України, принципів гуманізму та верховенства права за наявності будь-яких сумнівів щодо тлумачення та застосування норм права, ці сумніви мають вирішуватися на користь людини.
Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 6 Конвенції «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».
Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку».
Відповідно до положення ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права:
мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту;
захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення.
У справі «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011 р., заява № 16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.51 КпАП України стосовно заявниці, яка вчинила дрібну крадіжку на загальну суму 0,42 грн., ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції «з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням».
У справі «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) ЄСПЛ встановив, серед іншого, порушення ч.3 ст.6 Конвенції у звязку з тим, що в протоколі про адміністративне правопорушення фабула правопорушення була сформульована лише в загальних рисах без конкретизації обставин вчинення правопорушення («проведення несанкціонованого пікету»), але національні суди, розглянувши справу без участі сторони обвинувачення (згідно законодавства РФ така участь не передбачена), відредагували фабулу правопорушення, зазначивши в постанові суду конкретні обставини правопорушення.
У зв`язку з цим, на думку ЄСПЛ, заявниці була відома лише кваліфікація діяння, але не фактичні обставини обвинувачення, таким чином, вона була позбавлена можливості належної підготовки до захисту.
Суддя зауважує, що згідно з приписами ст.251, ст.254 та ст.257 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення, що передбачене ст.172-20 ч.1 КУпАП, є не тільки доказом, але й документом на підставі якого починається провадження у справі про адміністративне правопорушення і, у подальшому суд (суддя) розглядає це саме провадження, тобто, протокол є підставою для притягнення особи до відповідальності.
Доказ оцінюється на предмет належності та допустимості не тільки окремо, а і у сукупності з іншими зібраними по справі доказами.
Отже відсутність доказів вини унеможливлює наявності складу адміністративного правопорушення.
Відповідно до ст. 284 КпАП України по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов:
1) про накладення адміністративного стягнення;
2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу;
3) про закриття справи.
Згідно ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Згідно ст.ст.9, 245, 252 КУпАП особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, яке мало місце, та що має бути встановлено судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.
Таким чином, орган, який складав протокол, на думку суду, помилково прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-20 ч.1 КУпАП.
Відповідно до п. 1ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Крім того, суд звертає увагу, що кваліфікація правопорушення за частиною 1 статті 172-20 КУпАп не є вірною, оскільки в теперішній час в Україні діє особливий період, проте судді не належать функції переслідування особи, оскільки ці функції притаманні державі.
Суддя вважає, що провадження у даній справі підлягає закриттю на підставі п.1 ст.247 КУпАП у звязку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 24, 27, 33-35, 37, 38, 172-20 ч. 1, 247, 248, 249, 251, 252, 283, 284, 298, 299 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 172-20 ч. 1 КУпАП у відношенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закрити за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності її законним представником, захисником, потерпілим, його представником.

Суддя В.К. Барвенко