Провадження № 3/761/3023/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Трубніков А.В., за участі прокурора Панафеда Н.М., особи, яка притягується до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1, його захисника - адвоката Бойко О.Л., розглянувши матеріали в справі про адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, відносно

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м.Свалява, Закарпатської обл., українця, громадянина України, зареєстрованого: АДРЕСА_1, фактично проживаючого: АДРЕСА_2, обіймає посаду третього секретаря відділу країн Аравійського півострова Департаменту країн Близького Сходу та Африки МЗС, не є особою, звільненою від сплати судового збору,

за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, -

УСТАНОВИВ:

Як зазначено у протоколі № 243 про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, складеному 29.10.2018 року, ОСОБА_1, ОСОБА_1, обіймаючи посаду третього секретаря відділу країн Аравійського півострова Департаменту країн Близького Сходу та Африки, будучи згідно підпункту «и» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» (далі - Закону № 1700-VII), суб'єктом відповідальності, на якого поширюється дія Закону № 1700-VII, в порушення ч. 1 ст. 45 Закону № № 1700-VII несвоєчасно, без поважних причин, тобто після встановленого періоду (щорічно до 1 квітня), а саме: 04.04.2018 о 12:53 подав на офіційний веб - сайт Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік, чим вчинив адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, відповідальність за вчинення якого передбачена частиною 1 статті 1726 КУпАП

У судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину у вчиненому правопорушенні не визнав та пояснив, що він дійсно є суб'єктом декларування, декларацію у електронному виді через сайт НАЗК за 2017 рік подавав не вперше. 24.02.2018 року він намагався увійти до свого кабінету через сайт НАЗК для подання декларації, але увесь час виникала помилка, де було зазначено, що його ключ пошкоджено, з цього приводу він звернувся електронною поштою до НАЗК, однак будь-якої відповіді на звернення не отримав. Також у період лютого-березня 2018 року тривала активна підготовка візиту Президента України до Кувейту та Катару, що відбувалась у період 18-20 березня, у якій він був задіяний, працюючи понаднормово та у вихідні дні, а тому він не мав можливості у свій робочий час відлучатись для заміни електронного ключа. Надалі, 24.03.2018 р. він звернувся до «ПриватБанку» для отримання нового електронного ключа, однак для його отримання попередньо довелось здійснити випуск картки банку, який тривав тиждень та такий електронний ключ він зміг безпосередньо отримати лише 31.03.2018 р. У цей же день він знову намагався увійти у свй електронний кабінет на сайті НАЗК із новим ключем, для чого попередньо було потрібно його змінити, а лише потім розпочати подання декларації, однак система працювала неналежним чином та увесь час повідомлялось про системну помилку. З цього приводу він знову звернувся на електронну пошту НАЗК,тоднак відповідь на своє звернення отримав лише 10.04.2018 року. При цьому лише 04.04.2018 року він зміг увійти до свого електронного кабінету та подати відповідну декларацію за 2017 рік.

Також, як пояснив у судовому засіданні ОСОБА_1, в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, в тому числі, його суб'єктивна сторона, оскільки він не мав умислу на несвоєчасне подання декларації та здійснив усі залежні від нього дії, щоб її подати, а саме по собі пошкодження електронного ключа, тривалий термін його заміни, а також некоректна робота системи електронного декларування і відсутність вчасного реагування від НАЗК з приводу його звернень, не є підставою для його притягнення до відповідальності.

Прокурор вважала доведеним несвоєчасне, без поважних причин, подання суб'єктом декларування ОСОБА_1 04.04.2018 року щорічної декларації за 2017 рік, що є підставою для визнання винуватим останнього за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Заслухавши пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності та його захисника, висновок прокурора, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, з наступних підстав.

Положення ст. 129 Конституції України, які є нормами прямої дії, передбачають розгляд та вирішення справ у судах на засадах змагальності сторін та свободи у наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, які пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами справ про корупційні діяння та інші правопорушення, пов'язані з корупцією» № 13 від 25 травня 1998 року, суди при розгляді справ про правопорушення, пов'язані з корупцією, мають також з'ясувати мотив і характер вчиненого діяння.

Відповідальність за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП настає у разі порушення вимог фінансового контролю, які полягають у тому числі і в неповідомленні чи несвоєчасному поданні щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування

Так, ОСОБА_1, наказом Державного секретаря Міністерства закордонних справ України Зайця А.І. від 28.07.2017 № 1316-ос, переведено з посади третього секретаря по посаді другого секретаря Посольства України в Турецькій Республіці на посаду третього секретаря по посаді першого секретаря відділу країн Аравійського півострова Департаменту країн Близького Сходу та Африки з 01 серпня 2017 року.

Відповідно до п. 1 Положення «Про Міністерство закордонних справ України», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.2016 № 281, Міністерство закордонних справ України (МЗС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Згідно підпункту «и» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону № 1700-VII суб'єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а саме: посадові та службові особи інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889- VIIІ, до категорії «В» віднесено інші посади державної служби, не віднесені до категорій "А" і "Б".

Також, відповідно до листа Державного секретаря Міністерства закордонних справ України Зайця А.І. від 23.07.2018 № 110/16-628/1-270, ОСОБА_1 обіймає посаду третього секретаря відділу країн Аравійського півострова Департаменту країн Близького Сходу та Африки, яка відноситься до категорії «В» посад державної служби.

Отже, ОСОБА_1 є суб'єктом відповідальності за вчинення правопорушень, пов'язаних з корупцією та відповідно, посадовою особою іншого державного органу, що займає посаду категорії «В», на якого поширюється дія Закону № 1700-VII, у тому числі обмеження та зобов'язання, передбачені цим законом.

Частиною 1 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, зобов'язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Отже, ОСОБА_1, будучи суб'єктом відповідальності за вчинення правопорушень, пов'язаних з корупцією та відповідно, посадовою особою іншого державного органу, що займає посаду категорії «В», на якого поширюється дія Закону № 1700-VII, був зобов'язаний подати таку щорічну декларацію за 2017 рік до 01 квітня 2018 року.

Опрацюванням відомостей з Реєстру встановлено, що ОСОБА_1 30.03.2017 року о 17:31 подав щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік, що свідчить про обізнаність декларанта з вимогами Закону № 1700-VII та наявність навиків роботи з Реєстром.

Також встановлено, що лише о 12:53 04.04.2018 ОСОБА_1 подав щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік, тобто з порушенням строку, передбаченого частиною 1 статті 45 Закону № 1700-УІІ, а саме: щорічно до 01 квітня.

Водночас, матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не доводять тих обставин, що останній мав умисел на несвоєчасне, без поважних причин, подання щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», корупційне правопорушення - діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність; корупція - використання особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у частині першій статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей.

Склад правопорушення - це наявність об'єктивних та суб'єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Відсутність хоча б однієї з цих ознак означає відсутність складу в цілому.

Таким чином, вирішуючи питання про наявність в діях ОСОБА_4 складу адміністративного корупційного правопорушення, крім іншого, необхідно враховувати наявність суб'єктивної сторони даного правопорушення, яка виходячи із поняття корупційного правопорушення, викладеного в ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про запобігання корупції», завжди характеризується умисною формою вини.

Одночасно, суддею враховуються висновки Європейського суду з прав людини, зокрема, наведені в рішеннях «Гавенда проти Польщі» (Gaweda v. Poland, жалоба N 26229/95, ECHR 2002-II) від 14 березня 2002 року та «Амман проти Швейцарії» (CASE OF AMANN v. SWITZERLAND, заява № 27798/95) від 16 лютого 2000 року про те, що «якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право.

Окрім цього, відповідно до положень ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Вина є одним з елементів суб'єктивної сторони будь-якого правопорушення, а тому юридична відповідальність за загальним правилом можлива лише при винному вчиненні забороненого діяння чи бездіяльності.

Так, суб'єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу. Це випливає з аналізу ст. 10 КУпАП (адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків) та ст. 11 КУпАП (адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала настання таких наслідків, хоча повинна була і могла їх передбачати). Зважаючи на те, що законом в диспозиції даної статті не визначені наслідки порушення вимог фінансового контролю, логічним є висновок про те, що вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Такої ж думки притримуються судова палата у кримінальних справах Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка у своєму інформаційному листі щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов'язані з корупцією від 22 травня 2017 року, зазначила, що суб'єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Доводи ОСОБА_1 про відсутність у нього прямого чи непрямого умислу на несвоєчасне подання електронної декларації, заслуговують на увагу, оскільки вони підтверджуються долученими до матеріалів справи листами, які надійшли від НАЗК на електронну пошту останнього та іншими документами, з яких вбачається, що ОСОБА_1 розпочинаючи з 24.02.2018 року здійснював активні дії, спрямовані на подання такої декларації у електронному виді за 2017 рік, зокрема неодноразово звертався до служби підтримки НАЗК, що залишилось без реагування, здійснював дії по заміні електронного ключа тощо, у той же час, внаслідок збігу обставин, понаднормового службового навантаження та імовірного перевантаження електронної системи подачі таких декларацій, зміг подати таку декларацію лише 04.04.2018 року.

Більше того, під час розгляду справи не було встановлено в діях ОСОБА_1 будь-яких мотивів на уникнення фінансового контролю шляхом несвоєчасного подання декларації.

Також судом приймаються до уваги доводи ОСОБА_1 щодо того, що несвоєчасне подання електронної декларації ним було допущено з необережності, оскільки останній з 27.02.2018 року дізнавшись, що його електронний ключ працює некоректно та не дає увійти до електронного кабінету на сайті НАЗК, відразу не вжив заходів по його заміні, оскільки не мав можливості у робочий час залишати місце служби, у зв*язку із чим, з метою усунення негативних наслідків, подав декларацію 04.04.2018 року, а тому наведені обставини свідчать про наявність вини особи виключно у формі необережності, що, у даному випадку, не утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

Таким чином, судом встановлено, що в діях ОСОБА_1 відсутні ознаки суб'єктивного складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, що свідчить про відсутність вини у формі прямого чи непрямого умислу, а відтак робить неможливим його притягнення до адміністративної відповідальності за даною статтею.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі відсутності складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 247, 280, 287, 288 КУпАП, суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП - закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

На постанову протягом десяти днів з дня її винесення може бути подана скарга до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва.

Суддя А.В.Трубніков