КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ 33/824/2375/2019 Постанова винесена суддею Вознюк С.М. Категорія: ч. 1 ст. 204-1 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2019 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Павленко О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Зугрес Донецької області, тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

на постанову судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2019 року

в с т а н о в и в :

Постановою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн.

Крім того, стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 384 грн. 20 коп.

Як встановив суддя місцевого суду в постанові, ОСОБА_1 10 квітня 2019 року о 20 годині під час оформлення пасажирів рейсу № 113 «Київ-Лондон» здійснив спробу незаконного перетинання державного кордону України в пункті пропуску «Бориспіль» в напрямку «Відліт» без відповідних документів, а саме всупереч вимогам ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду та в`їзду в Україну громадян України» пред`явив на паспортний контроль закордонний паспорт громадянина Болгарії № НОМЕР_1 , що виданий на його ім`я, чим порушив вимоги п. 2 «Правил перетинання державного кордону України», що затверджені Постановою КМУ № 97 від 27.08.1995, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2019 року та закрити провадження в справі на підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що паспорт громадянина Болгарії він отримав в офіційному порядку через уповноважений державний орган держави Болгарія, за цим паспортом працевлаштований та постійно проживає у Великобританії. 05 квітня 2019 року він безперешкодно перетнув з цим паспортом державний кордон України на в`їзд та на підставі цього ж документу намагався виїхати з України, будучи впевненим у законності своїх дій. У зв`язку з терміновою необхідністю виїхати до місця роботи у Великобританії та вимогою представників авіакомпанії мати візу Великобританії, він придбав авіаквиток по закордонному паспорту громадянина Болгарії та розуміючи, що в`їхав в України за паспортом громадянина Болгарії, повинен був і вилетіти з України як іноземець, щоб не порушувати терміни перебування та порядок реєстрації. Представникам прикордонної служби саме він повідомив, що має громадянство України та надав загальногромадянський паспорт громадянина України, після чого йому відмовили у перетині державного кордону України у зв`язку з відсутністю закордонного паспорту громадянина України та інспектор прикордонної служби склав щодо нього протокол про адміністративне правопорушення. При цьому рішення про відмову в перетинанні державного кордону України як громадянином України, іноземцем або особою без громадянства не приймалося та йому не вручалося.

Вважає, що докази у справі не свідчать про доведеність його вини у вчиненні правопорушення.

Зокрема, як зазначає апелянт, протокол про адміністративне правопорушення та рапорти співробітників ДПС України містять лише опис фактичної події надання ним дійсного та легітимного паспорту громадянина Болгарії на паспортний контроль, дана дія не містить складової умислу, що є обов`язковою складовою суб`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП. Його письмові пояснення вказують на порушення вимог законності з боку представників державних органів. Копія паспорту свідчить тільки про те, що він дійсно має паспорт громадянина Болгарії, що не є порушенням, оскільки в законодавстві України відсутня правова норма, яка б прямо забороняла мати подвійне громадянство. Діючим законодавством України не передбачена адміністративна чи кримінальна відповідальність за наявність ще одного громадянства іншої держави, відсутня заборона набувати громадянство (підданство) інших держав, які не потребують припинення основного громадянства, та надання паспорта такої держави, який їй виданий іноземною державою.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції не виконав вимог ст.ст. 245, 252, 278, 280 КУпАП, внаслідок чого поза увагою залишив обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи. А саме: фабульна частина протоколу про адміністративне правопорушення не містить обов`язкового реквізиту часу вчинення правопорушення, що є порушенням ч. 1 ст. 256 КУпАП; в протоколі відсутнє зазначення місця проживання особи, є незаповнені або частково заповнені графи, відсутні додатки до протоколу, з якими особа має право ознайомлюватись, що є підставою для повернення матеріалу на доопрацювання; при складанні матеріалу уповноваженими особами прикордонної служби не роз`яснені права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП; судом не вирішено клопотання не притягувати до відповідальності, що містить в доповненні до пояснення, а також не вирішено клопотання про надсилання постанови або інформування про результати розгляду справи через електронну пошту. Крім того, суд протиправно оцінив дії в частині надання документу, що містять недостовірні відомості про особу, оскільки паспорт Болгарії є дійсним документом, який виданий законним шляхом та належить особі пред`явника. Тобто жодних даних щодо невідповідності паспортного документу в постанові не зазначено, а обвинувачення викладено не конкретно, що також позбавляє право особи на захист.

З посиланням на те, що в протоколі про адміністративне правопорушення не наведено та матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження невідповідності документу, за яким перетинався державний кордон та не наведено жодного доказу на підтвердження недійсності такого документу, чи доказів на підтвердження того, що такий документ містить ознаки фальшування, підробки чи містить недостовірні відомості про особу відповідно до приписів ст. 12 Закону України "Про державний кордон України та диспозиції ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, апелянт просить закрити провадження в справі за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Крім того, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі порушив питання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді місцевого суду від 22 квітня 2019 року, обґрунтувавши поважність причин пропуску процесуального строку тим, що він не був присутній в судовому засіданні 22 квітня 2019 року у зв`язку з перебуванням за межами України, про що відповідною заявою повідомив суд, просив розглянути справу без його участі та про результати розгляду справи повідомити на електронну пошту, проте копію постанови він не отримав, а зі змістом судового рішення ознайомився 12 травня 2019 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, вважаю, що строк на апеляційне оскарження постанови судді місцевого суду ОСОБА_1 пропущений із поважних причин, оскільки судом не були виконані вимоги ч. 1 ст. 285 КУпАП та в матеріалах справи відсутні достовірні відомості про те, що апелянт ознайомився з постановою раніше, ніж 12 травня 2019 року, а тому процесуальний строк оскарження підлягає поновленню.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не прибув,клопотання про відкладення розгляду справи не подав, а тому його неявка, з огляду на положення ч. ч. 5, 6 ст. 294 КУпАП та клопотання в апеляційній скарзі про розгляд справи без його участі, не перешкоджає апеляційному перегляду постанови судді місцевого суду.

Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Цих вимог закону суддя місцевого суду, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 дотримав, разом з цим зміст судового рішення, постановленого за результатами розгляду справи, відповідає вимогам ст.ст. 283, 284 КУпАП.

Висновок судді місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 -1 КУпАП за обставин, викладених у постанові, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам події та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а доводи ОСОБА_1 про відсутність в його діях складу цього правопорушення є непереконливими.

Порядок перетинання громадянами України державного кордону України визначається ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». Перетинання громадянами України державного кордону України

здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

У ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» наведено перелік документів, які надають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, зокрема це: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).

У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.

Пунктом 2 «Правил перетинання державного кордону України», затверджених Постановою КМУ № 97 від 27.08.1995 визначено, що перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу.

У разі коли громадянин, який постійно проживає в Україні, втратив зазначені документи (далі - паспортні документи) за межами України або якщо строк дії таких документів закінчився під час перебування громадянина за межами України, або встановлено, що вони є недійсними з інших причин, документом, що дає право на в`їзд в Україну, є посвідчення особи на повернення в Україну, яке видається дипломатичним представництвом або консульською установою України за кордоном.

У передбачених міжнародними договорами або законодавством України випадках перетинання громадянином державного кордону здійснюється також за іншими документами. У такому разі прикордонний контроль здійснюється у порядку, який застосовується під час надання громадянином паспортних документів.

У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону

громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про громадянство України» громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Статтею 4 Конституції України закріплено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Частиною 1 статті 2 «Про громадянство України» передбачено принципи законодавства України про громадянство, зокрема принцип єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Таким чином, виїзд з території України громадян України за пред`явленням паспортів, виданих на ім`я громадян іноземної держави, тобто без пред`явлення одного із документів, визначеного ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та п. 2 «Правил перетинання державного кордону України», що затверджені Постановою КМУ № 97 від 27.08.1995, тягне за собою адміністративну відповідальність.

Диспозицією ч. 1 ст. 204-1 КУпАП передбачено відповідальність, зокрема і за спробу перетинання державного кордону України в пункті пропуску через державний кордон України без відповідних документів, про що і зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 та постанові судді місцевого суду, оскільки ОСОБА_1 10 квітня 2019 року пред`явив для паспортного контролю на виїзд з України, будучи громадянином України, паспорт громадянина Болгарії для виїзду за кордон, і не пред`явив одного з документів, які визначені Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, за обставин, викладених у постанові, всупереч доводів апеляційної скарги, підтверджується наявними у справі доказами, а саме, даними, які містяться:

- упротоколі про адміністративне правопорушення від 10 квітня 2019 року, який складений уповноваженою особою, а його зміст в повній мірі відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оскільки у протоколі, серед іншого, наведено: дані про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності в тому обсязі, як вони були встановлені під час складання протоколу; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення, за яке передбачена відповідальність ч. 1 ст. 204-1 КУпАП. Крім того, ОСОБА_1 були роз`яснені процесуальні права, про що свідчить його підпис у протоколі (а.с. 1);

- у письмових поясненнях ОСОБА_1 від 10 квітня 2019 року, за змістом яких він не заперечував, що будучи громадянином України, пред`явив для паспортного контролю на виїзд з України паспорт громадянина Болгарії (а.с. 2);

- у рапортах інспектора 1-го відіпс впс «Бориспіль -1» ОСОБА_2 та заступника начальника відділу - начальника 1-го відіпс впс «Бориспіль -1» ОСОБА_3 від 10 квітня 2019 року(а.с. 3,4);

- у фотокопіях документів, а саме паспорту громадянина України та паспорту громадянина Болгарії на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 5,6).

Указані докази, які суддя місцевого суду поклав в основу своїх висновків, є належними, допустимими та достовірними, отримані вони з додержанням процесуальної процедури, не суперечать фактичним обставинам справи, об`єктивно узгоджуються між собою та переконливо доводять вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.

Доводи апелянта про те, що він безперешкодно перетнув державний кордон України на в`їзд 05 квітня 2019 року на підставі паспорту громадянина Болгарія не заслуговують на увагу, оскільки жодним чином не спростовують обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення від 10 квітня 2019 року та не належать до таких обставин, які б у даному випадку виключали адміністративну відповідальність.

Твердження ОСОБА_1 про відсутність у його діях складу адміністративного правопорушення з посиланням на те, що чинним законодавством України не заборонено мати подвійне громадянство, як і не передбачено відповідальності за наявність другого громадянства у особи, а пред`явлений ним паспорт громадянина Болгарії є дійсним, також є непереконливими, оскільки щодо ОСОБА_1 складено протокол за спробу перетинання державного кордону України в пункті пропуску через державний кордон України без відповідних документів, які передбачені для громадян України при виїзді за кордон, і такі дії утворюють склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП. При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що ОСОБА_1 звинуватили у використанні документу, який містить ознаки фальшування, підробки чи містить недостовірні відомості про особу. Разом з цим слід зазначити, що паспорт, який надав ОСОБА_1 представникам прикордонної служби України, містить інформацію про його громадянство Болгарії, в той же час він є громадянином України та у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України.

Інших доводів, які б заслуговували на увагу й обґрунтовано підтверджували позицію апелянта щодо відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення та відповідно наявності підстав для закриття провадження в справі, в апеляційній скарзі не наведено.

Таким чином, апеляційним переглядом указаної справи не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права, а висновки судді місцевого суду в постанові від 22 квітня 2019 року відповідають фактичним обставинам справи і не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Адміністративне стягнення на ОСОБА_1 накладено з дотриманням вимог

ст. 33, ч. 1 ст. 204-1 КУпАП та в межах строків, передбачених ст. 38 цього Кодексу.

З огляду на викладене, вважаю, що постанова судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2019 року є законною та обґрунтованою, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя,

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2019 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2019 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн., а також стягнуто судовий збір - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду О.П. Павленко