Справа № 357/8499/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.10.2019 року cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Дубановська І. Д. ,

за участю:

секретаря судового засідання Огер О.А.,

прокурора Шлапацького О.В.,

захисника Батури П.О.,

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

розглянувши справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла з Національного агенства з питань запобігання корупції відносно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, працюючої: Білоцерківське управління ГУ ДФС у Київській області, головним державним ревізором інспектором відділу податків і зборів з юридичних осіб, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , до адміністративної відповідальності раніше не притягувалася

за ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу № 31-02/332 від 24 липня 2019 року про адміністративне правопорушення: 28 березня 2018 року, ОСОБА_1 перебуваючи у приміщенні Білоцерківського управління ГУ ДФС у Київській області за адресою: Київська область, м. Біла церква, б-р Олександрійський 12, не вжила заходів щодо недопущення виникнення реального конфлікту інтересів та не повідомила свого безпосереднього керівника про наявність у неї реального конфлікту інтересів, пов`язаного з проведенням камеральної перевірки податкової звітності приватного підприємства «Агроспілка Малолисовецька», посадовою особою якого (головним бухгалтером) є її близька особа мати ОСОБА_2 , дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ч.1 ст.172-7 КУпАП як неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів.

Згідно протоколу № 31-02/333 від 24 липня 2019 року про адміністративне правопорушення: 28 березня 2018 року, ОСОБА_1 перебуваючи у приміщенні Білоцерківського управління ГУ ДФС у Київській області за адресою: Київська область, м. Біла церква, б-р Олександрійський 12, вчинила дії в умовах конфлікту інтересів, а саме: провела камеральну перевірку податкової звітності приватного підприємства «Агроспілка Малолисовецька», посадовою особою якого (головним бухгалтером) є її близька особа мати ОСОБА_2 , дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ч.1 ст.172-7 КУпАП як неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів.

Згідно протоколу № 31-02/334 від 24 липня 2019 року про адміністративне правопорушення: 22 грудня 2018 року, ОСОБА_1 перебуваючи у приміщенні Білоцерківського управління ГУ ДФС у Київській області за адресою: Київська область, м. Біла церква, б-р Олександрійський 12, вчинила дії в умовах конфлікту інтересів, а саме: не вжила заходів щодо недопущення виникнення реального конфлікту інтересів та не повідомила свого безпосереднього керівника про наявність у неї реального конфлікту інтересів, пов`язаного з проведенням камеральної перевірки податкової звітності приватного підприємства «Агроспілка Малолисовецька», посадовою особою якого (головним бухгалтером) є її близька особа мати ОСОБА_2 , дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ч.2 ст.172-7 КУпАП як неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів.

Згідно протоколу № 31-02/335 від 24 липня 2019 року про адміністративне правопорушення: 22 грудня 2018 року, ОСОБА_1 перебуваючи у приміщенні Білоцерківського управління ГУ ДФС у Київській області за адресою: Київська область, м. Біла церква, б-р Олександрійський 12, вчинила дії в умовах конфлікту інтересів, а саме: провела камеральну перевірку податкової звітності приватного підприємства «Агроспілка Малолисовецька», посадовою особою якого (головним бухгалтером) є її близька особа мати ОСОБА_2 , дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ч.2 ст.172-7 КУпАП як неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів.

Згідно з доводами прокурора у діях інспектора відділу податків і зборів з юридичних осіб головного державного ревізора Лабунської Л.В. як особи, на яку поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», вбачаються ознаки адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП - неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів і вчинення дій в умовах реального конфлікту інтересів за обставин, викладених у досліджених протоколах про адміністративні правопорушення, наявність яких підтверджується наявними в справі письмовими доказами. Прокурор вважає, що ОСОБА_1 порушила вимоги п.2 ч.1 ст.28 Закону України «Про запобігання корупції», за що має понести адміністративну відповідальність з врахуванням ст.36 КУпАП.

Під час судового розгляду справи, ОСОБА_1 винною у вчиненні вказаних адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП себе не визнала. До змісту протоколів про адміністративні правопорушення ОСОБА_1 висловила свої зауваження. При вирішенні справи просила суд надати належну правову оцінку доказам справи, а саме: доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, що не було зроблено головним спеціалістом першого відділу (м. Київ) Департаменту дотримання законодавства про конфлікт інтересів та інших обмежень щодо запобігання корупції Національного агенства з питань запобігання корупції Стадлер ОСОБА_3 В.

Згідно з доводами ОСОБА_1 вказані протоколи про адміністративні правопорушення складено стосовно неї уповноваженою особою Національного агентства з питань запобігання корупції безпідставно, оскільки у її діях відсутній склад адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП. ОСОБА_1 пояснила, що у даній ситуації вона не повідомляла про конфлікт інтересів, оскільки будь-якого конфлікту, потенційного чи реального, не вбачала тоді і зараз не вбачає.

Захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, - адвокат Батура П.О. підтримав вказані зауваження та доводи ОСОБА_1 , зазначивши про безпідставність протоколів про адміністративні правопорушення, складених стосовно останньої за ч.ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП уповноваженою особою Національного агентства з питань запобігання корупції, та наявність підстав для закриття даної об`єднаної справи відповідно до ч.ч.1, 2 ст.7, ст.ст.9, 10, п.1 ч.1 ст.247, ст.ст.245, 251, 280 КУпАП та основних засад права - верховенства права і справедливості. Просив суд врахувати, що ОСОБА_1 не визнала своєї вини, пояснив, що протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності; у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи; протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання. При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Відповідно до п.10 Порядку оформлення протоколів про адміністративні правопорушення та внесення приписів Національним агентством з питань запобігання корупції протокол про адміністративне правопорушення складається у двох примірниках, один з яких під підпис вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У разі якщо особа відмовляється від отримання другого примірника протоколу про адміністративне правопорушення або не з`являється для ознайомлення з протоколом, другий примірник протоколу про адміністративне правопорушення та копії інших матеріалів, що підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення, рекомендованим поштовим відправленням із повідомленням про вручення та з описом вкладення не пізніше наступного робочого дня з дня складення протоколу про адміністративне правопорушення разом із супровідним листом в конверті з позначкою "особисто" направляються особі, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення.

Відміткою про вручення другого примірника протоколу про адміністративне правопорушення у цьому випадку є особистий підпис особи, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення, на повідомленні про вручення, датою вручення є дата, зазначена на цьому повідомленні.

Вищевказані вимоги Закону особою, яка здійснювала адміністративне провадження під час складання протоколу виконані не були.

Як видно із здійснених у протоколі записів ОСОБА_1 не прибула на складання протоколу. При цьому у матеріалах справи міститься копія акту від 24 липня 2019 року (а.с. 221) про неприбуття до Національного агентства Лабунської Л.В., яка ніби то викликалася листом від 10 липня 2019 року. Однак копія листа та документи, які підтверджують отримання ОСОБА_1 виклику (опис вкладення до рекомендованого листа), матеріали справи не містять. Даних про належне направлення другого примірника протоколу та копій інших матеріалів відповідно до вимог п.10 Порядку матеріли справи не містять.

В даній же ситуації складення протоколу без роз`яснення прав, без отримання пояснень та без вручення його копії, протокол, будучи доказом, не може бути допустимим доказом, оскільки отриманий з порушенням встановленої законом процедури.

Крім того, долучені до матеріалів справи копії документів не є посвідченими встановленому законом порядку, є копіями з копій. Саме тому, вони не є належними доказами у даній справи та не можуть прийматись судом до уваги.

Такий висновок зробив Верховний Суд і в постанові від 08 травня 2019 року в справі №160/7887/18. Так, згідно вищевказаної постанови, при перевірці копій документів слід брати до уваги правила засвідчення копій документів, визначені Національним стандартом України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003», затвердженим наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року № 55, Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5, інструкції з діловодства в окремих органах державної влади (місцевого самоврядування) та інші нормативно правові акти.

Відповідно до пункту 8 розділу 10 зазначених Правил копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку. Зокрема, напис про засвідчення копії складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії.

Напис про засвідчення копії скріплюється відбитком печатки відповідного структурного підрозділу установи або печатки «Для копій». У випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчуються відбитком печатки установи.На лицьовому боці у верхньому правому куті першого аркуша документа проставляється відмітка «Копія». Оскільки під засвідченням копії документа слід розуміти саме засвідчення відповідності копії оригіналу відповідного документу, відсутність на копії напису про її засвідчення «Згідно з оригіналом» чи в іншому словесному виразі дає підстави вважати її такою, що не посвідчена в установленому порядку.

Згідно ч.1, 3 ст.7 КУпАП «ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв&apos;язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, прокурорським наглядом, правом оскарження, іншими встановленими законом способами».

Згідно ст.245 КУпАП «завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності», адвокат Батура П.О. вказав, що для встановлення факту реального конфлікту інтересів недостатньо констатувати існування інтересу, який потенційно може вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, а слід безпосередньо встановити, що, по-перше, інтерес наявний, по-друге, він суперечить службовим чи представницьким повноваженням, а по-третє, така суперечність не може вплинути, а реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій. Тобто, виходячи із даних роз`яснень ВССУ, реальний конфлікт інтересів має відбутися лише тоді, коли особа, користуючись наданими службовими повноваженнями задля задоволення приватного інтересу приймає рішення або робить дію на свою користь себе або на користь третіх осіб. Водночас, у протоколах Національного агентства з питань запобігання корупції стосовно ОСОБА_1 обставин, які б достовірно свідчили про наявність реального конфлікту інтересів; про те, що реальний конфлікт інтересів вплинув на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень, не встановлено та належними, достовірними і допустимими доказами не доведено.

Також, у протоколах не встановлено, що при цьому ОСОБА_1 діяла на свою користь, на користь своєї сім`ї чи третіх осіб. Згідно з доводами захисника Батури П ОСОБА_4 О. жодними доказами не доведено умисел у діях ОСОБА_1 , що вказує на відсутність у даному випадку складів адміністративних правопорушень, відповідальність за які передбачена ч.ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП, оскільки вона не допустила будь-яких порушень антикорупційного законодавства. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», просить застосувати практику Європейського суду з прав людини, яка вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення ЄСПЛ «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Адвокат Батура П.О. вказав, що Європейський суд з прав людини притримується у своїх рішення позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» №39598/03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v.the UnitedKingdom), п.161, Series А заява №25). Така позиція захисника ОСОБА_1 в даній справі також ґрунтується на положеннях ст.62 Конституції України, згідно з якими винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку, обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, а також на приписах ст.129 Конституції України про те, що основними засадами судочинства, серед іншого, є змагальність та забезпечення доведеності вини. Згідно з доводами адвоката Яреми С.В. суд не вправі самостійно змінювати фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У прийнятому рішенні у справі «Карелін проти Росії» («Кагrе1іn v. Russia», заява №926/08, рішення від 20 вересня 2016 року) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою Європейського суду з прав людини, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що є порушенням ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке по суті, судом підтримується). Захисник Батура ОСОБА_5 . вважає, що таким чином застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення за відсутності будь-яких доказів його протиправних дій не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень, слідуючи правовим висновкам, зробленим Конституційним Судом України у рішенні по справі №23-рп/2010 від 22 жовтня 2010 року.

Заслухавши доводи прокурора, пояснення ОСОБА_1 , доводи її захисника, суд надав правову оцінку доказам щодо їх належності, допустимості і достатності, всебічно, повно і об`єктивно дослідив всі обставини справи в їх сукупності та прийшов до висновку про відсутність у бездіяльності та діях ОСОБА_1 складів адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП.

Із належних і допустимих доказів судом встановлено наступні обставини.

Частиною 2 ст.251 КУпАП визначено, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Проте інші документи, що стосуються суті справи та додані до протоколів про адміністративні правопорушення, окрім документів, виданих Національним агентством з питань запобігання корупції, є недопустимими. Так, додані до протоколів про адміністративні правопорушення копії документів, які взагалі незасвідчені установою, в якій вони створені, або не містять необхідних реквізитів їх засвідчення (напису про засвідчення документа у паперовій формі «Згідно з оригіналом», найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії та скріплення печаткою із зазначенням на ній найменування відповідної установи (без зображення герба) або печаткою структурного підрозділу (служби діловодства, служби кадрів, бухгалтерії тощо установи), а також витяги з документів без підпису посадової особи чи без скріплення підпису посадової особи печаткою відповідної установи не можуть бути покладені в основу судового рішення у підтвердження чи спростування фактичних обставин.

Таким чином, події адміністративних правопорушень, що зазначені в протоколах про адміністративні правопорушення - відсутні, що в свою чергу тягне за собою і відсутність в діях ОСОБА_1 складів пред`явлених їй адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст.172-7 КУпАП, за наведених у цих протоколах обставин.

Статтею 1 КУпАП визначено, що завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно з ч.1 ст.2 КУпАП законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Частиною 1 ст.9 КУпАП встановлено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з положеннями ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних прав в своєму листі №223-943/0/4-17 від 22 травня 2017 року, вирішуючи справи цієї категорії, суди повинні керуватися Конституцією України, Конвенцією ООН проти корупції (Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року), Кримінальною конвенцією Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 27 січня 1999 року), додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 15 травня 2003 року), Законом України «Про запобігання корупції», Кодексом України про адміністративні правопорушення, іншими нормативно-правовими актами України, а також практикою Європейського суду з прав людини.

Так, відповідно до ч.1 ст.172-7 КУпАП адміністративним правопорушенням за цією нормою права є неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів. А згідно з ч.2 ст.172-7 КУпАП адміністративним правопорушенням за вказаною нормою права є вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Отже, диспозиції ч.ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП є бланкетними і лише описують безпосередньо саму суть цих адміністративних правопорушень, але для повного визначення їх ознак відсилають до інших галузей права, тобто, до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які визначають правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень. Зокрема, така норма має загальний і конкретизований зміст. Загальний зміст бланкетної диспозиції передається словесно-документною формою відповідної статті КУпАП і в обов`язковому порядку включає положення інших нормативно-правових актів. Із загальним змістом бланкетної диспозиції пов`язане визначення діяння як правопорушення певного виду та встановлення за нього адміністративної відповідальності, а конкретизований зміст цієї диспозиції передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що наповнює адміністративно-правову норму більш конкретним змістом.

Визначення терміну правопорушення, пов`язаного з корупцією, про який йдеться мова у главі 13-А («Адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією») КУпАП міститься у ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання корупції», і є діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у ч.1 ст.3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Вимоги щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів містить відповідний розділ V Закону України «Про запобігання корупції», зокрема ч.1 ст.28, яка зобов`язує осіб, зазначених у п.п.1, 2 ч.1 ст.3 цього Закону: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Таким чином, бланкетні диспозиції ч.ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП відсилають до іншого нормативно-правового акту, яким є Закон України «Про запобігання корупції».

У відповідності до п.2 примітки ст.172-7 КУпАП у цій статті під реальним конфліктом інтересів слід розуміти суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання вказаних повноважень.Таке ж визначення реального конфлікту інтересів міститься і в ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання корупції».

Значення терміну реальний конфлікт інтересів, визначено в ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання корупції» як суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Таким чином, з викладеного слідує, що не будь-яка суперечність між особистими інтересами особи та її службовими повноваженнями створює конфлікт інтересів, оскільки особистий інтерес особи та її представницькі повноваження можуть і не суперечити один одному.

Аналіз вказаних термінів вказує на те, що для встановлення факту реального конфлікту інтересів слід безпосередньо встановити наступні обставини: чи наявний інтерес; чи суперечить він службовим або представницьким повноваженням; чи така суперечність реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій.

Для встановлення ж наявності факту прийняття рішення в умовах реального конфлікту інтересів, в тому числі і для кваліфікації рішення як такого, що прийняте в умовах реального конфлікту інтересів, необхідно встановити наявність обов`язкової сукупності таких юридичних фактів, як: 1) наявність факту інтересу, який має бути чітко сформульований (артикульований) та визначений; 2) наявність факту суперечності між інтересом і службовими чи представницькими повноваженнями із зазначенням того, в чому саме ця суперечність знаходить свій вияв або вплив на прийняття рішення; 3) наявність повноважень на прийняття рішення; 4) наявність факту реального впливу суперечності між приватним та службовим чи представницьким інтересом на об`єктивність або неупередженість рішення.

Без наявності хоча б одного з фактів із цієї сукупності реальний конфлікт інтересів не виникає, а тому встановлення цих фактів в обов`язковому порядку має бути відображено в протоколі про правопорушення, пов`язане з корупцією.

Такі висновки зробив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які узгоджуються із Методичними рекомендаціями щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, затвердженими рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції №839 від 29 вересня 2017 року.

Наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчинення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи встановлюється наявними у справі доказами, оцінка яких здійснюється відповідно до ст.252 КУпАП.

Обставини, викладені в протоколах про адміністративні правопорушення, в обґрунтування наявності у ОСОБА_1 реального конфлікту інтересів, спростовуються наданими письмовими доказами, За таких обставин, наявності у ОСОБА_1 умислу, спрямованого на вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП, та її вини судом не встановлено.

Згідно з ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на необхідність дотримання принципу правової визначеності як одного з елементів верховенства права, адже це є гарантією визнання правомірності чи неправомірності дій як публічних осіб, так і окремих громадян.

Так, у п.54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стіл та інші протии Сполученого Королівства» (Case of Steel and others v.the United Kingdom) від 23 вересня 1998 року розкрито поняття «законність», визначене Конвенцією, яка вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія (рішення у справах «S.W. проти Сполученого Королівства» від 22 листопада 1995 року, серія A, №335-В, с.41-42, п.35-36, та, mutatis mutandis, «Санді Таймс» проти Сполученого Королівства (№1)» від 26 квітня 1979 року, серія A, №30, с.31, п.49, і «Галфорд проти Сполученого Королівства» від 25 червня 1997 року).

У цьому аспекті слід зауважити, що п.п.51, 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06) визначено концепцію законності, яка також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v.Italy), [ВП], №33202/96, пункт 109, ЄСПЛ 2000-І). На думку Європейського суду з прав людини, відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у права заявника.

Такий підхід вказаний і в п.52 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», (Заява №20372/11, остаточне від 11 липня 2013 року), згідно з яким закон має бути доступним для зацікавлених осіб та сформульованим з достатньою точністю для того, щоб надати їм можливість регулювати свою поведінку аби бути здатними - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою його дія (рішення у справах «Газета «The Sunday Times» проти Сполученого Королівства (№ 1)» (The Sunday Times v.the United Kingdom (no.1)), від 26 квітня 1979 року, п.49, Series А №30; «Реквеньї проти Угорщини» (Rekvenyi v.Hungary) [ВП], заява № 25390/94, п.34, ECHR 1999-III; «Ротару проти Румунії» (Rotaru v.Romania) [ВП], заява № 28341/95, п.55, ECHR 2000-V; та «Маестрі проти Італії» (Maestri v.Italy) [ВП], заява № 39748/98, п.30, ECHR 2004-І).

Згідно з ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до вимог ст.ст.245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку, та усунувши усі можливі сумніви, і в залежності від встановленого прийняти мотивоване законне рішення.

Приймаючи рішення у справі, суд має керуватися презумпцією невинуватості, закріпленою у ст.62 Конституції України, відповідно до якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, тягар доказування вини покладено на орган, який склав відповідний матеріал.

У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 22 жовтня 2010 року №23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтуються на конституційних принципах і правової презумпції, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Така позиція Конституційного Суду України відповідає і правовим позиціям Європейського Суду з прав людини. Окрім цього, Європейський суд з прав людини підкреслив, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доказування є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доказувати свою непричетність до скоєння порушення.

У рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України» (заява №39598/03, остаточне від 21 жовтня 2011 року)Європейський суд з прав людини висловив позицію, що суд має право обґрунтовувати свої висновки лише доказами, які витікають із співіснування достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою висновків або схожих неспростовних презумпцій факту. Тобто, таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Під час розгляду даної справи суд взяв до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини щодо того, що всі сумніви стосовно винуватості особи трактуються на її користь, а тягар доказування є обов`язком адміністративного органу. Цей обов`язок в даному адміністративному провадженні орган, на який він був покладений виконав не належним чином, оскільки не навів докази «поза розумним сумнівом» винуватості особи, відносно якої вирішувалося питання про притягнення до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративних правопорушень.

Таким чином, сукупність зібраних доказів, що були перевірені судом, свідчить про відсутність у бездіяльності та діях ОСОБА_1 складів адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП.

Відповідно до п.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

З наведених підстав провадження в даній об`єднаній справі, розпочате стосовно ОСОБА_1 за ч.ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП підлягає закриттю.

На підставі викладеного, керуючись ст.1, ч.1 ст.2, ч.ч.1, 2 ст.7, ч.1 ст.9, ч.ч.1, 2 ст.172-7, ст.ст.221, 251, 280, 283, п.3 ч.1 і ч.3 ст.284, ст.ст.287, 289, 294 КУпАП, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Закрити провадження в даній об`єднаній справі про адміністративні правопорушення, розпочате стосовно ОСОБА_1 за ч.ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в її діях подій і складів вказаних адміністративних правопорушень.

Постанова судді може бути оскаржена особою, щодо якої її винесено, її захисником протягом десяти днів з дня її винесення до Київського Апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області.

Суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області І. Д. Дубановська