Провадження №3/428/156/2019
Постанова

іменем України

12 лютого 2019 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Комплєктової Т.О.,

за участі секретаря судового засідання Подрябінкіної М.О.,

особи, яка притягується

до адміністративної відповідальності ОСОБА_1,

розглянувши матеріали, які надійшли від Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Луганській області про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_1, не працюючого, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,

встановив:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 173303 від 07.12.2018, 07.12.2018 о 21 годині 00 хвилин в м. Сєвєродонецьку по пр-ту Центральному ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «ВАЗ», моделі 2105, у стані алкогольного сп'яніння. Визначення стану алкогольного спяніння проводилось у встановленому законом порядку у лікаря ОСОБА_2 за адресою м. Сєвєродонецьк, вул. Єгорова, 2-б.

У судовому засіданні ОСОБА_1 свою винуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП не визнав та пояснив, що 07.12.2018 він сидів у машині, до нього підійшли поліцейські, витягли з машини, сказали йому, що він ніби керував транспортним засобом, а після викликали працівників патрульної поліції. Хоча він не керував транспортним засобом, весь вечір його на машині возив його знайомий. Коли приїхали співробітники патрульної поліції, то його відвезли до лікарні, де визначили стан алкогольного спяніння. Хоча він не заперечував того, що перебував у стані алкогольного спяніння, але не сидів за кермом транспортного засобу.

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що він працює патрульним поліцейським. 07.12.2018 перебував на чергуванні. Надійшов виклик, його екіпаж приїхав на місце, побачили ОСОБА_1 разом з працівником поліції, які повідомили, що побачили як починає рух транспортний засіб, зупинили, вийшов водій з ознаками алкогольного спяніння. Коли він запитав у ОСОБА_1 останній не заперечував того, що перебуває у стані алкогольного спяніння. На запитання, чи керував він транспортним засобом чи ні, ОСОБА_1 відповів, що намагався переставити свій автомобіль. Після чого ОСОБА_1 було доставлено до медичного закладу де було встановлено, що останній перебуває у стані алкогольного спяніння. Доказів того, що ОСОБА_1 саме керував транспортним засобом в них не було. Протокол склали на підставі пояснень ОСОБА_1 та рапорту працівників поліції, які викликали патрульну поліцію.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що він є знайомим ОСОБА_1 07.12.2018 він возив ОСОБА_1 на машині, оскільки ОСОБА_1 був у стані алкогольного спяніння. Ввечері вони з ОСОБА_1 приїхали до будинку останнього. Він вийшов з машини у магазин. Через деякий час подзвонив ОСОБА_1 та прохав, щоб він підійшов. Коли він підійшов до машини, то побачив працівників поліції. Останні повідомили, що ОСОБА_1, начебто, керував транспортним засобом. Однак він їм сказав, що ОСОБА_1 не міг керувати, так як ключі та документи на машину були в нього. Однак працівники поліції викликали патрульну поліцію, які приїхали та повезли ОСОБА_1 у медичний заклад. Він також повідомив, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, однак його ніхто не слухав.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що приблизно місяць тому, він разом з ОСОБА_4 катались на машині, яку їм дав ОСОБА_1 Точну дату не памятає. Ввечері приїхали до будинку ОСОБА_1 та поставили машину. Потім відійшли від машини, а ОСОБА_1 залишився біля машини. Через деякий час подзвонив ОСОБА_1 та попросив, щоб вони принесли ключі та документи. Коли підійшли то біля машини вже були працівники поліції. В їх присутності ОСОБА_1 транспортним засобом не керував.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що він працює у поліції. Дати не памятає, але ввечері знаходився на чергуванні по охороні суспільного порядку. Побачив машину, яка рухалась без напрямку, крутячись на місці. Він підійшов, заглянув у середину, побачив там людей. Постукав у вікно. Коли відкрились двері, почув запах алкоголю. Повідомив, що він працівник поліції, представився. Водій вийшов з машини, показав паспорт, це був ОСОБА_1 Після чого він викликав патрульну поліцію для складання адміністративного протоколу. Водійське посвідчення піднесли через деякий час.

Вислухавши пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Так, суд зобовязаний виконувати завдання Кодексу України про адміністративне правопорушення, передбачені ст. 1 КУпАП, у якій зазначено, що завданням Кодексу України про адміністративне правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку,зміцнення законності,запобігання правопорушення, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обовязків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами. При цьому орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно з диспозицією ч. 1 ст. 130 КУпАП, встановлена адміністративна відповідальність не тільки за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп'яніння, а й за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005р., зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП України. У ній, зокрема, потрібно навести докази на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилається правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до п. 2.5 Правил дорожнього руху України Пунктом водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 173303 від 07.12.2018, 07.12.2018 о 21 годині 00 хвилин в м. Сєвєродонецьку по пр-ту Центральному ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «ВАЗ», моделі 2105, у стані алкогольного сп'яніння. Визначення стану алкогольного спяніння проводилось у встановленому законом порядку у лікаря ОСОБА_2 за адресою м. Сєвєродонецьк, вул. Єгорова, 2-б.

У судовому засіданні ОСОБА_1 категорично заперечував факт керування транспортним засобом, а доказів, які б спростовували вказані пояснення суду, особою уповноваженою на складання адміністративного протоколу, не надано.

В якості доказів даного правопорушення, надано відеозапис, який здійснено на технічний засіб боді-камеру працівника поліції. Однак у процесі огляду даного відеозапису у судовому засіданні не встановлено відомостей, які підтверджують факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом 07.12.2018 у м. Сєвєродонецьку. Записом зафіксовано лише спілкування ОСОБА_1 з патрульними поліцейськими, пропонування пройти медичний огляд на стан спяніння, та його проходження. При цьому ОСОБА_1 не заперечував свого стану алкогольного спяніння.

Згідно з загальними положеннями, що містяться у п. 1.1. ПДР України, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно з п. 1,2 розділу 1 Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоровя України 09.11.2015р. №1452/735 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 року за № 1413/27858, ця Інструкція визначає процедуру проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі стан спяніння), та оформлення результатів такого огляду.

Огляду на стан спяніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані спяніння згідно з ознаками такого стану.

Між тим, згідно термінології, визначеної п.1.10. ПДР України, водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Проте, достеменно факту керування транспортним засобом ОСОБА_1 07.12.2018 не встановлено під час судового розгляду справи, а отже аналіз зібраних у справі та перевірених судом доказів не спростовує твердження ОСОБА_1 про те, що останній не керував транспортним засобом.

Пояснення працівника поліції ОСОБА_6, який був допитаний у судовому засіданні, щодо того керування саме ОСОБА_1 транспортним засобом 07.12.2018, спростовуються поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, наданими у судовому засіданні суду, які пояснили, що ОСОБА_1 не міг керувати транспортним засобом, оскільки не мав при собі ключів від транспортного засобу та документів. При цьому, підстав за яких показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 можуть бути поставлені під сумнів у судовому засіданні не здобуто.

Приймаючи до уваги, що всі сумніви щодо доведеності вини правопорушника слід тлумачити на його користь, за відсутності переконливих доказів вини ОСОБА_1, суд приходить до висновку, що при розгляді справи не доведено, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а вказане правопорушення задокументовано в законний спосіб, з огляду на вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обов'язок відповідно до закону здійснювати неупереджений розгляд та ухвалювати обґрунтовані рішення.

Відповідно до цієї ж статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обовязок сприяти максимальному забезпеченню процесуальних прав учасників судового провадження.

Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Положеннями ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950, ратифікованою Україною 17.07.1997 передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Суд наголошує, що правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.

Так, згідно п.4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) зазначено, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотне.

В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету ОСОБА_8 Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обовязку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєв проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції.

Крім того, у п .21 свого рішення у справі «Надточий проти України» від 15 травня 2008 року ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, оцінюючи надані докази, суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення, передбачений ч.1 ст.130 КУпАП, а отже провадження по справі підлягає закриттю у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 247, 252, 283, 284 КУпАП, суд,

постановив:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП закрити у зв'язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Луганського апеляційного суду у десятиденний строк з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Сєвєродонецький міський суд.

Суддя Т. О. Комплєктова