Справа №461/1359/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2019 року місто Львів

Суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., за участю особи, яка притягається до відповідальності ОСОБА_1, її захисника ОСОБА_2, розглянувши матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, заступника голови Львівської обласної державної адміністрації (звільнена з посади 03.10.2018 на підставі розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації від 02.10.2018 № 256/0/8-18, в подальшому призначена на дану посаду 04.03.2019 року), зареєстрованої та проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,

за ст.172-5 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

згідно протоколу про адміністративне правопорушення №35-02/86 від 20.02.2019 року, ОСОБА_3 перебуваючи на посаді заступника голови Львівської обласної державної адміністрації, як особа уповноважена на виконання функцій держави, на яку поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», 11 жовтня 2017 року одержала подарунок у вигляді оплати послуги у сумі 4 842 гривень, вартість якого перевищує один прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на день прийняття подарунка, від громадянина ОСОБА_4, який не є їй близькою особою, в розумінні абзацу четвертого частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання корупції», чим порушила вимоги, встановлені абзацом першим частини другої статті 23 Закону України «Про запобігання корупції».

ОСОБА_1 в ході розгляду справи факт вчинення правопорушення заперечила з підстав наведених в запереченнях захисника. При цьому вказала, що авіапереліт здійснювався нею виключно в службових цілях. В силу свого службового становища та посадових обовязків, вона досить часто перебуває у відрядженнях. Про логістику свого пересування у межах даного відрядження вона дізналась від свого помічника. Про те, що оплата здійснювалась ОСОБА_4 вона дізналась лише під час складання протоколу. Також вказала, що ОСОБА_4 з жодними особистими дорученнями чи проханнями до неї не звертався. У цьому відрядженні вона виконувала виключно завдання, які напряму повязані з її посадовими обовязками.

Захисник ОСОБА_1 під час розгляду справи факт правопорушення заперечив з мотивів наведених у письмових запереченнях. Вказав про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення та просив закрити провадження по справі з цих підстав.

Прокурор в судовому засіданні складений протокол підтримав.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Статтею 172-5 КУпАП передбачена відповідальність за порушення встановлених законом обмежень щодо одержання подарунків. Відповідно до примітки вказаної статті субєктом правопорушень у цій статті є особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 Закону України "Про запобігання корупції".

Статтею 245 цього ж Кодексу передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 23 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено обмеження щодо одержання подарунків, які поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 Закону.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 23 Закону України «Про запобігання корупції», особам, зазначеним у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 Закону, забороняється безпосередньо або через інших осіб вимагати, просити, одержувати подарунки для себе чи близьких їм осіб від юридичних або фізичних осіб: у зв'язку із здійсненням такими особами діяльності, пов'язаної із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування; якщо особа, яка дарує, перебуває в підпорядкуванні такої особи.

Особи, зазначені у пунктах 1, 2 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції», можуть приймати подарунки, які відповідають загальновизнаним уявленням про гостинність, крім випадків, передбачених частиною першою статті 23 Закону, якщо вартість таких подарунків не перевищує один прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на день прийняття подарунка, одноразово, а сукупна вартість таких подарунків, отриманих від однієї особи (групи осіб) протягом року, не перевищує двох прожиткових мінімумів, встановлених для працездатної особи на 1 січня того року, в якому прийнято подарунки.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 травня 2017 року по 30 листопада 2017 року становив 1684 гривні.

Таким чином, ОСОБА_1, перебуваючи на посаді заступника голови Львівської ОДА, як суб'єкт, визначений у підпункті «и» пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», на якого поширюється дія цього Закону, зобов'язана дотримуватись обмежень, встановлених статтею 23 Закону України «Про запобігання корупції» щодо одержання подарунків.

Правова природа такого правопорушення, пов'язаного з корупцією, повинна визначатись виходячи зі змісту поняття корупції, наведеного в ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», а саме: корупційними визнаються лише ті неправомірні діяння, які спрямовані на задоволення корисливого або іншого особистого інтересу особи, зазначеної в частині першій статті 3 Закону, чи інтересу третіх осіб. За змістом цього визначення обов'язковою ознакою, за якою неправомірні діяння осіб визнаються корупційними, є корисливий або інший особистий інтерес.

В контексті положень даного Закону, отримання подарунку або неправомірної вимоги завжди знаходиться у нерозривній залежності від можливості особи-отримувача подарунку надати певні блага дарувальнику, у зв'язку із здійсненням діяльності, пов'язаної із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування і за умови отримання послуги саме для себе як фізичної особи, а не як працівника в межах виконання службових обов'язків.

З поняття «корупційного» подарунка виведено подарунки від близьких осіб, або отримані в якості загальнодоступної знижки, або за умови, що їх вартість не перевищує певного встановленого законом розміру), адже в такому випадку подарунком можна було б вважати компенсацію працівникові під час службового відрядження вартості проживання у готелі або ж навіть саму вартість участі у публічному заході, пораховану за відповідним алгоритмом.

Аналізуючи диспозицію ч.1 ст.172-5 КУпАП, слід зазначити, що з обєктивної сторони таке правопорушення становить діяння у вигляді одержання у власність речей або майнових прав з порушенням вимог вищезазначеного Закону. Зокрема, це порушення, матиме місце у разі одержання подарунку, в звязку з виконанням особою функцій держави або органів місцевого самоврядування, тобто обумовлюється службовим становищем одержувача та посадою, яку він обіймає. Повязаними із виконанням службових обовязків є подарунки, що надаються як подяка за раніше вчинені службовцем дії (бездіяльність) або прийняті ним рішення на користь дарувальника або третіх осіб; або даруються в очікуванні заздалегідь необіцяного вчинення публічним службовцем дій (бездіяльності) або прийняття ним рішень на користь дарувальника чи третіх осіб. Таким чином, для наявності корупційного правопорушення має бути встановлений звязок між виконанням особою функцій держави або органів місцевого самоврядування та одержанням подарунка. Встановлення цих фактів має бути відображено в протоколі про адміністративне правопорушення, повязане з корупцією, та, відповідно, в постанові суду. Якщо такий звязок у конкретному випадку не встановлено, відповідальність за ч. 1 ст. 172-5 КУпАП виключається.

Крім того, суб'єктивна сторона правопорушень, пов'язаних з корупцією, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Умисною є форма вини, яка характеризується тим, що особа усвідомлює суспільну небезпечність свого діяння, передбачає можливість настання негативних наслідків та бажає настання таких наслідків (прямий умисел), або байдуже ставився до їх настання чи свідомо допускав їх настання (непрямий умисел).

Необережна форма вини характеризується тим, що особа не усвідомлює суспільну небезпечність свого діяння, не передбачає можливість настання негативних наслідків, хоча могла і повинна була усвідомлювати та передбачати - недбалість, або коли особа усвідомлює суспільну небезпечність свого діяння, передбачає можливість настання негативних наслідків, але легковажно розраховує на ненастання таких наслідків - самовпевненість.

Стаття 9 КУпАП встановлює, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, а в даному випадку про адміністративне правопорушення пов'язане з корупцією, в числі інших визначених законом обставин, суд зобов'язаний з'ясувати: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягається до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення пов'язаного з корупцією, передбаченого Законом України «Про запобігання корупції» чи є особа винною в його вчиненні, отже чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 здійснила 11 жовтня 2017 року переліт чартерним рейсом за маршрутом Львів-Брно-Львів в службових цілях під час відрядження для відвідування «Днів України» в рамках 59 Міжнародної машинобудівної виставки.

Розпорядженням голови Львівської обласної державної адміністрації ОСОБА_4 від 09.02.2015 року № 64/0/8-15 «Про призначення ОСОБА_1 на посаду заступника голови обласної державної адміністрації» ОСОБА_1 з 09.02.2015 року призначено на посаду заступника голови Львівської обласної державної адміністрації та присвоєно сьомий ранг державного службовця, що підтверджується записами за №№ 23, 24 у трудовій книжці ОСОБА_1

ОСОБА_5 України в Чеській Республіці ОСОБА_6 від 06.07.2017 року № 61313/17-200-529, делегацію Львівської області запрошено до міста Брно (Чеська Республіка) для проведення зустрічей з керівництвом Південноморавського краю та участі у Дні України із презентацією Львівщини, інформування ділових кіл Чехії про торговельно-економічні та інвестиційні можливості українського регіону.

За розпорядженням голови Львівської ОДА від 10.10.2017 року №583/0/8-17 «Про відрядження ОСОБА_1Я.» 11.10.2017 року ОСОБА_1 у складі делегації Львівської ОДА (члени делегації - голова Львівської ОДА ОСОБА_4, директор департаменту освіти і науки Львівської ОДА ОСОБА_7, директор департаменту агропромислового розвитку Львівської ОДА ОСОБА_8, директор департаменту економічної політики Львівської ОДА ОСОБА_9 та начальник управління інвестиційної політики департаменту економічної політики Львівської ОДА ОСОБА_10С.) відбули у відрядження до м. Брно (Чеська Республіка).

Згідно листа ТзОВ «ОНУР Конструкціон Інтернейшнл» №1574, 11.10.2017 року літаком бізнес-класу Falcon 2000 ТС-СТN здійснено чартерний рейс за маршрутом Львів-Брно-Львів.

Замовником послуги з організації перельоту зазначеним чартерним рейсом був ОСОБА_4, який здійснив оплату вказаної послуги в повному розмірі в сумі 29 800 гривень, на підставі укладеного з ним договору від 10.10.2017 року.

Оплата за переліт здійснена 12.10.2017 року шляхом перерахування зазначеної суми на розрахунковий рахунок ТзОВ «ОНУР Конструкціон Інтернейшнл», що підтверджується копію квитанції №66 від 12.10.2017 року.

Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України листом від 16.08.2018 року № 0.184-32969/0/15, 11.10.2017 року на повітряному судні Falcon 2000 ТС-СТN (за винятком членів екіпажу) переліт за маршрутом Львів-Брно (виїзд) здійснили 8 осіб, Брно-Львів (в'їзд) - 5 осіб.

Оцінюючи встановлені в ході розгляду обставини, суд вважає, що участь ОСОБА_1 у авіаперельоті відбулась в межах службового відрядження, повязане виключно з виконанням нею своїх посадових обовязків, що не пов'язано з її можливістю надати певні блага «дарувальнику», у зв'язку із здійсненням діяльності, пов'язаної із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування. Більше того, ОСОБА_1 взагалі не було відомо, що оплату авіаперельоту здійснив ОСОБА_4 Таким чином, виконання розпорядження голови ЛОДА не може вважатися додатковим благом (перевагою, послугою), що в розумінні положень ЗУ «Про запобігання корупції» не являє собою складу правопорушення визначеного ч.1 ст.172-5 КУпАП.

Також, суд вважає необґрунтованим розрахунок вартості послуги, отриманої ОСОБА_1 від свого керівника ОСОБА_4, а саме шляхом ділення вартості чартерного рейсу на напрямки перельоту та кількість осіб, що перебували у літаку.

При цьому, суд виходить з того, що, чартерне повітряне перевезення - це нерегулярне повітряне перевезення, що здійснюється на підставі договору чартеру (фрахтування), за яким авіаперевізник надає фрахтівнику за плату визначену кількість місць або всю місткість повітряного судна на один або декілька рейсів для перевезення пасажирів, багажу, вантажу або пошти, що зазначені фрахтівником (п.104) ч.1. ст.1 Повітряного кодексу України). Таким чином, вартість чартерного перельоту після його придбання жодним чином не пов'язана з кількістю осіб, що потрапляють на борт літака і не пов'язана з ідентифікацією цих осіб чи вантажу. Усі фінансові правовідносини (права і обов'язки), з приводу такого перельоту виникають виключно між фрахтувальником (у даному випадку ОСОБА_4) і авіаперевізником.

Окрім цього, при розгляді даної справи суд не вбачає в діянні ОСОБА_1 і суб'єктивної сторони складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-5 КУпАП, як такого, що, пов'язане з корупцією, оскільки, протокол та додані до нього матеріали не містять доказів того, що ОСОБА_1 усвідомлювала суспільну небезпечність порушення встановлених Законом України «Про запобігання корупції» обмежень, щодо одержання подарунку, передбачала можливість настання негативних наслідків, та бажала настання таких наслідків (прямий умисел), або байдуже ставилась до їх настання чи свідомо допускала їх настання.

Суд приходить до переконання, що в даній справі відсутні будь-які фактичні дані, на підставі яких, поза розумним сумнівом, що є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною, може бути зроблений обґрунтований висновок про те, що в даному випадку ОСОБА_1 порушила обмеження щодо одержання подарунків, тобто отримала їх у зв'язку із здійсненням нею своєї службової діяльності, тобто відсутній звязок між виконанням особою функцій держави або органів місцевого самоврядування та одержанням подарунка. Натомість суд вважає встановленим, що участь ОСОБА_1 у міжнародній виставці в м. Брно та переліт, оплачений головою ЛОДА відбувався виключно в рамках виконання нею розпорядження голови ЛОДА та службових обовязків, що остання не сприймала як подарунок.

Варто також відзначити, що як в процесі проведення перевірки, так і в ході розгляду справи не встановлено жодного свідка, який вказав би на наявність обставин, які доводять вину ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого правопорушення, хоча з матеріалів справи вбачається, що остання під час відрядження перебувала у складі делегації, розпорядження про відрядження було видане за місцем роботи, а під час відрядження ОСОБА_1 перебувала на публічних заходах.

Викладені обставини свідчать про недоведеність наявності в діянні ОСОБА_1 об'єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-5 КУпАП, що виключає можливість притягнення її до адміністративної відповідальності за вказаною правовою нормою.

У силу п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення, за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(п.п.21-22 рішення у справі «Надточій проти України», п.33 рішення у справі «Гурепка проти України»).

Згідно п. 4 ст. 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обовязок збирати докази винуватості чи невинуватості особи.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з ч. 2 ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп / 2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпції, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинності.

Даний висновок Конституційного Суду України узгоджується з правовим позиціям Європейського Суду з прав людини, практика якого при розгляді справ судами в обов'язковому порядку використовується як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Зокрема, у рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «ОСОБА_2 де Рібемон проти Франції», Європейський Суд зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинності обов'язкове не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Згідно п.1 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності складу адміністративного правопорушення.

З наведених підстав, суд не вбачає за можливе застосовувати положення КУпАП на які посилається в своїх письмових поясненнях сторона захисту щодо закінчення строків притягнення до адміністративної відповідальності. При цьому враховує, що в судовому засіданні як ОСОБА_1, так і її захисник просили суд закрити провадження у справі саме у звязку із відсутностю складу адміністративного правопорушення.

Отже, суд враховуючи, положення ст. 251 КУпАП, згідно яких доказами по справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, оцінивши наявні в даній адміністративній справі докази в їх сукупності, приходить до висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-5 КУпАП, у зв'язку з чим справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення .

З урахуванням викладеного, керуючись п. 1 ст. 247 ст. ст. 283, 284 КУпАП, -

постановив:

Провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-5 Кодексу України про адміністративні правопорушення стосовно ОСОБА_1 закрити, у звязку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя В.В. Стрельбицький