КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2019 року м. Київ

Суддя Київського апеляційного суду - Сілкова І.М., за участю ОСОБА_1 , її захисника Борисова М.П. та прокурора Онищенка A.B., розглянувши апеляційну скаргу захисника Пасюкова В.В. на постанову судді Подільського районного суду м. Києва від 29 березня 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-7 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В :

Цією постановою ОСОБА_1 визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП та на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, провадження в справі стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 172-7 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Згідно постанови, ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді начальника ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві, будучи державним службовцем категорії «Б», а отже суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» та суб`єктом відповідальності за вчинення правопорушень, пов`язаних з корупцією, всупереч вимог ч.1 ст.28 Закону України «Про запобігання корупції», незважаючи на наявність реального конфлікту інтересів, ОСОБА_1 не повідомила у встановленому законом порядку безпосереднього керівника про наявність у неї реального конфлікту інтересів, а саме суперечностей між приватним інтересом та її службовими повноваженнями під час вчинення дій, спрямованих на отримання заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Так, наказом ДФС України № 3565-о від 04 листопада 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Державної податкової інспекції у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Наказом ДФС України № 770-о від 06 ківтня 2017 року ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді начальника ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві на підставі постанови Київського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року у справі за № 810/3741/16.

24 січня 2018 року ОСОБА_1 , усвідомлюючи, що вона обіймає посаду начальника ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві, як фізична особа звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві про стягнення на свою користь заробітної плати за час вимушеного прогулу, за період з 04 листопада 2016 року по 07 квітня 2017 року, у розмірі 60 872 грн. 00 коп.

05 лютого 2018 на адресу ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві надійшло повідомлення з Подільського районного суду м. Києва та ухвала суду від 26 січня 2018 року про відкриття за вказаним позовом спрощеного позовного провадження у цивільній справі № 758/953/18, розгляд якої призначено на 22 лютого 2018 року без виклику сторін. У вказаному повідомленні викладено, що за клопотанням однієї із сторін розгляд справи може бути проведено в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, про що необхідно подати клопотання відповідачу або позивачу.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про запобігання корупції», особи зазначені у п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про запобігання корупції» зобов`язані вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про запобігання корупції» реальний конфлікт інтересів - це суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

05 лютого 2018 року на адресу ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві надійшло повідомлення з Подільського районного суду м. Києва та ухвала суду від 26 січня 2018 року про відкриття за вказаним позовом спрощеного позовного провадження у цивільній справі №758/953/18, розгляд якої призначено на 22 лютого 2018 року без виклику сторін. У вказаному повідомленні викладено, що за клопотанням однієї із сторін розгляд справи може бути проведено в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, про що необхідно подати клопотання відповідачу або позивачу.

Не зважаючи на це ОСОБА_1 , у безпосередньому підпорядкуванні якої перебували працівники юридичного сектору, вчинила резолюцію на вказаному повідомленні суду « ОСОБА_2 згідно чинного законодавства».

Отже, ОСОБА_1 , будучи обізнаною про предмет позовної заяви щодо стягнення заробітної плати на її користь, а також про спрощений вид провадження у цивільній справі за її позовом, який не передбачав виклику сторін, не вжила заходів щодо недопущення виникнення реального конфлікту інтересів та вчинила дії в умовах суперечностей між приватним інтересом та її службовими повноваженнями, спрямованими на отримання заробітної плати за час вимушеного прогулу, не повідомила своє безпосереднє керівництво у встановленому законом порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів, чим вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 172-7 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник Пасюков В.В., діючи в інтересах ОСОБА_1 , просить змінити постанову судді Подільського районного суду м. Києва від 29 березня 2019 року, виключивши пункт 1 резолютивної частини оскаржуваного рішення щодо визнання ОСОБА_1 винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП.

Свої вимоги мотивує тим, що оскаржувана постанова є необґрунтованою, винесена з порушеннями норм процесуального та матеріального права, а викладені в ній висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Апелянт вважає, що висновок суду про наявність в діях ОСОБА_1 конфлікту інтересів (потенційного або реального) не відповідає дійсності, оскільки вона, шляхом подання цивільного позову діяла виключно в межах ст.ст. 21, 43, 55 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 235 КЗпПУ та ст. 32 Закону України «Про оплату праці», а накладення ОСОБА_1 візи «відповідно до чинного законодавства» ніяким чином не могло вплинути на об`єктивність розгляду документів, що надійшли з Подільського районного суду м. Києва, працівником юридичного підрозділу ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_2. і будь-які дії або рішення ОСОБА_1 з використанням наданих їй повноважень, не впливали (або могли впливати) на прийняття судом рішення за її позовом про нарахування та виплаті їй середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Також вказує, що в оскаржуваній постанові суддя жодним чином не зазначив про факт допиту в судовому засіданні свідків ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та не дав правової оцінки поясненням цих свідків, а також письмовим доказам, які були долучені до матеріалів справи під час судового розгляду, що призводить до порушення принципів судочинства, а також необ`єктивного, не всебічного викладення обставин справи.

Крім цього, суд не звернув своєї уваги на численні процесуальні порушення допущені працівниками Управління захисту економіки у м. Києві ДЗЕ Національної поліції України, зокрема вимог ст.ст. 256, 254 КУпАП щодо форми, змісту та строків складання відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення.

На переконання апелянта, суд безпідставно визнав ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП, оскільки для прийняття рішення про закриття справи в порядку та випадках, передбачених ст. 247 КУпАП, не передбачається встановлення наявності або відсутності вини особи, а достатньо лише наявність юридичного факту, визначеного у вказаній нормі.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 та її захисника Борисова М.П. на підтримку доводів апеляційної скарги; думку прокурора, який заперечував проти задоволення поданої апеляційної скарги, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваної постанови; перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та апеляційні доводи вважаю, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 252, 280, 283 КУпАП при розгляді справи про адміністративні правопорушення забезпечується всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи, підлягають для з`ясування питання про те, чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа в його вчинені, рішення приймається на підставі доказів долучених у суді і оцінених суддею за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженню всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 284 КУпАП постанова про закриття справи виноситься, окрім інших підстав, за наявності обставин, передбачених ст. 247 цього Кодексу.

За змістом ст. 247 КУпАП справа про адміністративне правопорушення відносно особи може бути закрита як з реабілітуючих, так і нереабілітуючих підстав.

Пунктом 1 ст. 247 КУпАП, зокрема, передбачено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення, що є реабілітуючою підставою для закриття провадження.

Закриття провадження на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП, відповідно, є нереабілітуючою підставою для закриття провадження.

При цьому, питання щодо встановлення вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, повинно вирішуватись у кожній конкретній справі в залежності від стадії провадження, на якій виникли обставини, передбачені ст. 247 КУпАП, що виключають провадження у справі, а також з урахуванням позиції особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, щодо підстав для закриття провадження у справі.

У суді першої інстанції ОСОБА_1 не визнала своєї винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП, та пояснила, що з листопада 2016 року по квітень 2017 року вона була незаконно звільнена із займаної посади. Цей факт підтверджується рішеннями судових інстанцій у справі № 810/3741/16 до ДФС України, якими задоволено її позовні вимоги, скасовано наказ про її незаконне звільнення та поновлено на роботі. Під час розгляду даної справи про поновлення на роботі вона не ставила питання про відшкодування їй заробітної платні за час вимушеного прогулу, оскільки розраховувала, що їй вона буде нарахована автоматично, як це передбачено ст. 235 КЗпПУ, ст. 21 Закону України «Про оплату праці». Однак, незважаючи на це, заробітна плата за час вимушеного прогулу їй не нараховувалась. У зв`язку з цим вона як фізична особа, користуючись своїми правами, передбаченими в Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Законами України через свого адвоката звернулась з позовом про нарахування їй заробітної платні за час вимушеного прогулу, а саме за період листопад 2017 року - квітень 2018 року.

Обмежень у неї, як у державного службовця, з приводу можливості звернення до суду з питань, пов`язаних із захистом порушених її прав, у Законі України «Про державну службу», Законі України «Про запобігання корупції» або інших нормативних документах - не було. Тому, скориставшись своїм правом вона через свого адвоката подала до суду позов. Позов було задоволено у повному обсязі. Крім того, суд у своєму рішенні припустив до негайного виконання рішення в частині нарахування та виплати середньомісячної заробітної платні за час вимушеного прогулу за один місяць виходячи із середньомісячного заробітку. Питання про нарахування будь-яких інших видів грошового забезпечення, у т.ч. премії, не ставилось та до суми середньомісячного заробітку не включалось. Під час вирахування суми середньомісячного заробітку включалось: оклад за посадою, надбавка за ранг, надбавка за вислугу, надбавка за інтенсивність, які раніше були встановлені під час її призначення на посаду начальника ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві. Ці суми є постійними та усталеними і лише їх розмір прив`язаний до мінімального розміру заробітної платні, встановленої Законом «Про державний бюджет» на відповідний рік.

ОСОБА_1 ніяким чином не впливала на дії працівників юридичного сектору ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві під час розгляду справи в судах з приводу розгляду всіх позовних заяв, поданих від її імені для захисту порушених її трудових прав та гарантій. Звісно, вся кореспонденція, яка надходила на адресу ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві попадала ОСОБА_1 через секретаря та на неї накладалась резолюція. Так відбулось і коли надходили рішення із суду, зокрема про відкриття провадження та про задоволення її позовних вимог. На супровідних листах вона ставила резолюції відповідним структурним підрозділам для організації виконання відповідно чинного законодавства і в подальшому ніякого відношення не мала до організації їх виконання. Будь-якого впливу на підлеглих під час їхнього розгляду документів не вчиняла.

Стосовно рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року після його надходження, вона на супровідному листі наклала резолюцію щодо його розгляду відповідно до вимог чинного законодавства та визначила виконавців відповідні структурні підрозділи: бухгалтерію, юридичний сектор та кадри. У їх діяльність з розгляду рішення суду вона не втручалась.

Наказом ДФС України від 12 жовтня 2015 року № 778 передбачено організаційні заходи працівників юридичних підрозділів під час супроводження справ у судах, прийняття участі в них, подання апеляційних та касаційних скарг, тощо.

Як керівник державного органу вона усвідомлювала відповідальності за організацію дотримання вимог наказу, тому, нею 11 квітня 2018 року було винесено на апаратну нараду розгляд питання про дотримання вимог згаданого наказу, забезпечення його неухильного виконання. Під час апаратної наради з`ясувалось, що працівник юридичного сектору ОСОБА_2 не подав апеляційну скаргу на рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року. Такий крок їй було незрозуміло, тому вона ініціювала проведення службового розслідування відносно ОСОБА_2 , за результатами якого встановлено порушення останнім вимог вищевказаного наказу. ОСОБА_2 фактично самоусунувся від виконання своїх прямих обов`язків. Відповідно до наказу від 23 квітня 2018 року № 61 ОСОБА_2 було оголошено попередження. Тому, після встановлення факту недбалого виконання ОСОБА_2 своїх прямих обов`язків, який, також, раптово поїхав на навчання, з метою оперативного виправлення ситуації вона дала вказівку звернутись до ТУ ДФС у м. Києві щодо виділення працівника юридичного управління для складання апеляційної скарги та подачі її до суду. Лист було зареєстровано 16 квітня 2018 року. У подальшому, на вимогу ТУ ДФС у м. Києві на адресу юридичного управління були направлені всі необхідні документи та підписана довіреність представляти інтереси ДПІ у Подільському районі ТУ ДФС у м. Києві під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 червня 2018 року залишено без змін рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року.

Документи про нарахування, у т.ч. і ОСОБА_1 , заробітної платні вона підписувала разом з іншими документами, які їй щодня надавались через її приймальню. Нічим зовнішньо вони не відрізнялись від інших.

Наприкінці квітня 2018 року їй стало відомо, що не зважаючи на організацію нею дій щодо апеляційного оскарження рішення Подільського районного суду м. Києва, бухгалтерією ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві перераховано всю суму коштів за вимушений прогул. Не погодившись з таким рішенням вона повернула через касу ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві, зайво перераховані їй кошти, а тому не вважає, що діяла при вказаних обставинах в умовах конфлікту інтересів, оскільки всі рішення, які нею приймались відповідали закону.

Отже, суд першої інстанції, дотримуючись положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право на справедливий суд, обґрунтовано перевірив обставини справи щодо наявності події та складу адміністративного правопорушення.

Судом було всебічно, повно та об`єктивно з`ясовано всі обставини скоєння правопорушення, розгляд справи здійснено з дотриманням вимог ст.ст. 251, 280 КУпАП та правильно зроблено висновок про необхідність закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 на підставі п.1 ст.247 КУпАП.

Разом з тим, встановивши, що на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закінчився строк накладення адміністративного стягнення, передбачений ст. 38 КУпАП, не наклав адміністративне стягнення, а ухвалив рішення про закриття провадження у справі на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП.

Визнання особи винною у вчиненні адміністративного правопорушення та закриття провадження у справі на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП ніяким чином не суперечить вимогам ст. 284 КУпАП, оскільки вказана норма не містить будь-яких заборон чи застережень щодо визнання особи винною у вчиненні адміністративного правопорушення при винесенні постанови про закриття справи з нереабілутючих підстав, зокрема у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, зокрема.

Попри невизнання винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.172-7 КУпАП, вина ОСОБА_1 підтверджується наступним.

Так, наказом ДФС України № 3565-о від 04 листопада 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві.

06 квітня 2017 року наказом Державної фіскальної служби України № 770-о ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді начальника ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києва на підставі постанови Київського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року у справі № 810/3741/16.

24 січня 2018 року ОСОБА_1 , звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києва про стягнення на свою користь заробітної плати за час вимушеного прогулу, за період з 04 листопада 2016 року по 07 квітня 2017 року, в розмірі 60872 грн. 00 коп.

Тобто, ОСОБА_1 усвідомлюючи, те, що вона обіймає посаду начальника ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києва, як фізична особа звернулась з позовом до ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києва про стягнення на свою користь заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Саме в цей момент, як вірно зауважив суд першої інстанції, ОСОБА_1 повинна була усвідомити, що в її діях, а саме подання позову нею як фізичною особою до ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києва, начальником якої вона є, може виникнути реальний конфлікт інтересів. Після цього, коли на адресу ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києва надійшло повідомлення про виклик до суду із ухвалою про відкриття провадження ОСОБА_1 розуміючи, що її позов може бути задоволений, повинна була у встановлений законом строк повідомити про це безпосереднього керівника, оскільки приватний інтерес ОСОБА_1 , полягав в тому, щоб отримати на свою корить грошові кошти за час вимушеного прогулу з установи, керівником якої на момент подачі позову вона являлась, тобто її службовими повноваженнями і прийняття будь-яких рішень по даному позову її як посадової особи може вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття таких рішень, оскільки вона являлась безпосереднім керівником юридичного відділу, який займається врегулюванням всіх юридичних питань одним з яких є і представлення ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києва в судах, в тому числі і за позовом ОСОБА_1 як фізичної особи до ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києва.

Згідно з ст.1 ЗУ «Про запобігання корупції» реальний конфлікт інтересів - це суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст.28 ЗУ «Про запобігання корупції», особи зазначені у пунктах 1, 2 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про запобігання корупції» зобов`язані вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно.

Правовими приписами ч. 3 ст. 28 ЗУ «Про запобігання корупції» встановлено, що безпосередній керівник особи або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади протягом двох робочих днів після отримання повідомлення про наявність у підлеглої йому особи реального чи потенційного конфлікту інтересів приймає рішення щодо врегулювання конфлікту інтересів, про що повідомляє відповідну особу.

Однак, у порушення вищезазначених вимог ОСОБА_1 не вчинила дій, передбачених ст. 28 ЗУ «Про запобігання корупції», і будучи начальником ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві, незважаючи на наявність реального конфлікту інтересів, не повідомила у встановленому законом випадку та порядку безпосереднього керівника про наявність у неї реального конфлікту інтересів, а саме суперечностей між приватним інтересом та її службовими повноваженнями під час вчинення дій, спрямованих на отримання заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Факт неповідомлення ОСОБА_1 безпосереднього керівника про наявність зазначеного вище реального конфлікту під час вчинення дій, спрямованих на отримання ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу підтверджується відповіддю ГУ ДФС у місті Києві № 422/26-15-04-13 від 04 травня 2018 року, відповідно до якої інформація про повідомлення начальником ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_1 свого безпосереднього керівника про наявність у неї конфлікту інтересів, у період з 27 березня 2018 і на момент надання відповіді відсутня (а.с.31-32).

Таким чином, районним судом правильно встановлено, що ОСОБА_1 будучи начальником ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві, незважаючи на наявність реального конфлікту інтересів, не повідомила у встановленому законом випадку та порядку безпосереднього керівника про наявність у неї реального конфлікту інтересів, а саме суперечностей між приватним інтересом та її службовими повноваженнями під час вчинення дій, спрямованих на отримання заробітної плати за час вимушеного прогулу, чим вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.172-7 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не усвідомлювала та не вбачала, що під час подачі нею позову як фізичною особою до установи, керівником якої вона є, і після відкриття провадження Подільським районним судом м. Києва за її позовом, наявний конфлікт інтересів, а тому не повідомляла, у встановленому законом випадку та порядку безпосереднього керівника, апеляційний суд вважає необґрунтованими із огляду на наступне.

ОСОБА_1 була начальником ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві, тобто, особою, яка несе персональну відповідальність за організацію та результати її діяльності, а у разі виявлення фактів, що можуть свідчити про вчинення корупційних та пов`язаних з корупцією правопорушень підлеглими працівниками, вживає заходів щодо припинення такого правопорушення та негайно письмово інформує підрозділ внутрішньої безпеки та вживає заходів щодо недопущення корупційних, пов`язаних з корупцією або інших правопорушень у сфері службової діяльності, а тому вона була обізнана з положеннями ЗУ «Про запобігання корупції», який регламентує чітке визначення поняття «конфлікт інтересів», і повинна була усвідомлювати суперечність між приватним, інтересом особи, в даному випадку подання позову як фізичною особою на отримання заробітної плати за час вимушеного прогулу до ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві, начальником якої вона була, тобто її службовими повноваженнями, і у встановленому законом порядку та визначені законом строки, після того, як подала позов і як дізналась, що Подільський районний суд м. Києва відкрив провадження, повідомити безпосереднього керівника про те, що під час вчинення таких дій у неї можливо є реальний конфлікт інтересів і дочекатись відповіді по її зверненню. Однак, цього ОСОБА_1 зроблено не було.

У рішеннях ЄСПЛ по справах «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08 лютого 2001 року, «Леванте проти Латвії» від 07 листопада 2002 року, які з урахуванням положень ст.ст. 8, 9 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, неодноразово вказував, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Попри невизнання вини ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає, що викладені у постанові висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості останньої у вчиненні адміністративного правопорушення, правильності кваліфікації її дій за ч.1 ст.172-7 КУпАП є обґрунтованими.

Таким чином, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, встановивши подію та склад адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 місцевий суд, з дотриманням вимог ст.ст. 251, 280 КУпАП, обґрунтовано визнав її винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП та закрив провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

За викладеним, доводи апеляційної скарги захисника Пасюкова В.В. про необхідність виключення з резолютивної частини оскаржуваного рішення посилань на винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП, на думку апеляційного суду, є необґрунтованими.

З огляду на вищезазначене постанова суду першої інстанції відповідає вимогам закону, підстав для її зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає, у зв`язку із чим залишає цю постанову без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника Пасюкова В.В., подану в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову судді Подільського районного суду м. Києва від 29 березня 2019 року, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП та на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП провадження в справі закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення - без зміни.

Постанова апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду І.М. Сілкова