Справа № 351/306/19
Провадження № 33/4808/116/19
Категорія ч.1ст.172-6 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Собко В. М.
Суддя-доповідач Кукурудз
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Івано - Франківської області Кукурудз Б.І., з участю прокурора Сапожнікової Ю.О. розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Снятинського районного суду від 14.02.2019 року,-

в с т а н о в и в:

За постановою суду ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 384,20 грн. судового збору в дохід держави.

З постанови суду, слідує що ОСОБА_2 будучи суб'єктом відповідальності за правопорушення пов'язані з корупцією у відповідності до підпункту "В" п.1 ч.1 ст.3 Закону України "Про запобігання корупції", в порушення вимог ч.2 ст.45 Закону України "Про запобігання корупції" несвоєчасно без поважних причин подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, оскільки граничний термін подачі був 17.02.2017 року, а декларація ним фактично подана 21.02.2017 року, чим вчинив адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, передбачене ч.1 ст.172-6 КУпАП.

На вказану постанову ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, вважає її незаконною та необґрунтованою через невідповідність висновків суду обставинам справи, а також через порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції порушено його право на захист, належним чином не було повідомлено про дату та час розгляду справи, розглянуто справу без його участі.

Просить скасувати постанову Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2019 року, якою його притягнуто до адміністративного правопорушення пов'язаного із корупцією та передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень. Закрити провадження у справі за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, пов'язаного із корупцією та передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та апеляційну скаргу ОСОБА_2 апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Завданням судді при розгляді справи про адміністративне правопорушення, відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, є своєчасне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Виходячи з вимог ст. 280 КУпАП суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Вищезазначені вимоги закону суддею не виконані і суд першої інстанції прийшовши до висновку про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 172-6 КУпАП взагалі не мотивував своє рішення, не надав належну оцінку сукупності доказів, яка повинна ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи.

Згідно ст.268 ч.1 КУпАП справа про адмінправопорушення розглядається у присутності особи, яка притягається до адмінвідповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Однак, суддя першої інстанції, розглянувши справу без участі ОСОБА_2 порушив його право на захист, а тому винесена ним постанова є незаконною.

Разом з тим, право на участь в судовому засіданні, є складовою права на захист. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення (проступку) має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ігнорування судом доречних аргументів особи яка притягається до відповідальності є грубим порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" повинні застосовуватись судами, як джерело права.

Зокрема, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навивши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії").

Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

В своєму рішення суд першої інстанції вказав, що вина ОСОБА_2 підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення N 26/2019 від 22.01.2019 року; не вказавши які саме фактичні дані підтверджують обставини вчиненого адміністративного правопорушення.

Між тим, поза увагою суду залишились обставини, які обумовили таке несвоєчасне подання декларації, що потягло за собою прийняття необґрунтованого судового рішення.

Зокрема, ОСОБА_2 не заперечує проти того, що він є суб'єктом правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.172-6 КУпАП, а також підтвердив факт несвоєчасності подачі декларації, зазначивши, що декларацію він мав подати в строк до 17.02.2017 року, а фактично подав її 21.02.2017 року.

При цьому ОСОБА_2 наполягав на тому, що несвоєчасність подачі декларації була обумовлена технічними причинами, зокрема перенавантаженням інформаційно-телекомунікаційної системи «Єдиного державного реєстру декларацій осіб, таким чином, 17.02.2017 року тобто при поданні декларації здійснив реєстрацію свого ключа ЕЦП і вказав його для входу в Єдиний державний реєстр декларацій разом зі своєю електронною адресою, згідно із правилами реєстрації, на його адресу повинен надійти лист із підтвердженням для першого входу в реєстр. Однак лист надійшов 20.02.2017 року о 22 год. 30 хв., про що підтверджують зроблені скріншоти сайту НАЗК, що унеможливлювало своєчасне подання декларації.

Матеріали справи не містять доказів та відомостей, згідно з якими ОСОБА_2 об'єктивно мав можливість подати декларацію своєчасно.

Крім того, на думку апеляційного суду, слід взяти до уваги той факт, що несвоєчасність подання ОСОБА_2 декларації не визначена тривалим періодом часу, судом встановлено, що подання декларації було здійснено ОСОБА_2 на четвертій день після закінчення відведеного законом строку.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав стверджувати, що несвоєчасне подання ОСОБА_2 декларації відбулось без поважних причин, оскільки технічні збої офіційного веб-сайту НАЗК слід віднести до поважних причин, які перешкоджали своєчасному поданню декларації.

Крім того, правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-6 КУпАП, відноситься до правопорушень, пов'язаних з корупцією, а відповідальність за вчинення вказаного правопорушення настає саме через неможливість держави (в разі порушення вимог законодавства) здійснювати фінансовий контроль осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

За таких обставин, на думку апеляційного суду, держава, вимагаючи суворого дотримання антикорупційного законодавства, має створити такі умови, які забезпечували б безперешкодне виконання суб'єктами декларування покладених на них законодавством обов'язків, що не було зроблено, як встановлено апеляційним судом.

Застосовуючи закріплений в ст.62 Конституції України принцип презумпції невинуватості, який, передбачає, що ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість, а також, що всі сумніви стосовно доведеності вини особи, мають тлумачитись на її користь, апеляційний суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_2 в несвоєчасному поданні без поважних причин декларації не доведена, що виключає притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.172-6 КУпАП.

Також апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги стосовно відсутності в діянні ОСОБА_2 суб'єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП.

Визнаючи ОСОБА_2 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, суд першої інстанції взагалі не вказав в постанові суб'єктивну сторону правопорушення.

При цьому слід зазначити, що суб'єктивна сторона зазначеного правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, а вчинення такого діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Згідно з положеннями ст.10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 категорично заперечує наявність в нього умислу на вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про те, що в діянні ОСОБА_2 відсутня суб'єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП.

Відсутність об'єктивної та суб'єктивної сторони правопорушення свідчить про відсутність складу правопорушення, що є підставою для закриття провадження стосовно ОСОБА_2 згідно з положеннями п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 5, 7, 287, 294 КУпАП України,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову судді Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2019 року, відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст.172-6 КУпАП скасувати.

Провадження по адміністративній справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. ч.1 ст.172-6 КУпАП, закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, в зв'язку з відсутністю в його діях складу зазначеного адміністративного правопорушення.

Суддя Апеляційного суду

Івано-Франківської області Б.І. Кукурудз