Провадження № 3/761/4704/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Мартинов Євген Олександрович, при секретарі Семопядному О.В., за участю прокурора Панафеди Н.М., особи, відносно якої складений адміністративний протокол, ОСОБА_1 , захисника Лєбєдєва О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали справи про адміністративне правопорушення, що надійшли з Національного агентства з питань запобігання корупції, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Прага Чехії, українки, громадянки України, з вищою освітою, працюючої на посаді заступника начальника відділу з питань культури та засобів масової інформації Департаменту з питань науки та гуманітарної сфери Рахункової палати, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , за частиною 2 статті 172-6 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення від 14 травня 2019 року № 44-01/250/19, ОСОБА_1 , будучи суб`єктом відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, згідно з п.п. «в» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», державним службовцем категорії «В» та обіймаючи посаду заступника начальника відділу з питань культури та засобів масової інформації Департаменту з питань науки та гуманітарної сфери Рахункової палати, порушила вимоги частини 2 статті 52 Закону України «Про запобігання корупції», пункту 1 Рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 10 червня 2016 року № 2 «Про початок роботи системи подання та оприлюднення декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 липня 2016 року за № 958/29088, зі змінами, внесеними згідно з Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 18 серпня 2016 року № 1, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 19 серпня 2016 року за № 1153/29283, а саме: не повідомила про суттєві зміни у майновому стані після отримання 28 грудня 2018 року разового доходу у вигляді заробітної плати в розмірі 93 016 грн. 02 коп., який перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб станом на 01 січня відповідного року).

Такі дії ОСОБА_1 були кваліфіковані за частиною 2 статті 172-6 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 заперечувала обставини інкримінованого їй правопорушення, які викладені в протоколі про адміністративне правопорушення від 14 травня 2019 року № 44-01/250/19. При цьому, зазначила, що вона отримала разовий дохід не в сумі 93 016 грн. 02 коп., як вказано в протоколі, а в сумі 74 877 грн. 90 коп., що є меншою ніж 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб станом на 1 січня відповідного року, а тому в неї не виникло обов`язку відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції» у десятиденний строк з моменту отримання доходу письмово повідомити про це Національне агентство з питань запобігання корупції. За змістом ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції» та роз`яснень НАЗК з цього приводу, отриманий дохід, про який необхідно повідомляти як про суттєву зміну у майновому стані, є сумою коштів, що фактично отримана суб`єктом декларування, якою він може розпоряджатись на власну користь і яка є його власністю. Крім того, вказала, що вона, як суб`єкт декларування, у встановленому законом порядку подала щорічну декларацію, в якій відобразила всю суму доходу, отриманого (нарахованого) за 2018 рік, за правилами ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції», що свідчить про відсутність в її діях будь-якого умислу приховати чи не зазначати свої доходи. Вважала, що НАЗК не встановило суб`єктивної сторони даного правопорушення - вину, причому не тільки вину у формі умислу, а вину як складову інкримінованого їй адміністративного правопорушення. Просила справу про адміністративне правопорушення відносно неї закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 172-6 КУпАП.

Дослідивши протокол про адміністративне правопорушення та додані до нього матеріали, заслухавши позицію прокурора Панафеди Н.М., Заїки М.І. та її захисника Лєбєдєва О.В. , суд дійшов наступного висновку.

Так, відповідно до диспозиції ч. 2 ст. 172-6 КУпАП відповідальність за даною нормою закону передбачена, зокрема, за неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про суттєві зміни у майновому стані.

Приписами ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що правопорушення, пов`язане з корупцією, - це діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Згідно зі ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Вина є одним з елементів суб`єктивної сторони будь-якого правопорушення, а тому юридична відповідальність за загальним правилом можлива лише при винному вчиненні забороненого діяння чи бездіяльності.

Так, суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу. Вказане випливає з аналізу ст. 10 КУпАП (адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків) та ст. 11 КУпАП (адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала настання таких наслідків, хоча повинна була і могла їх передбачати).

Зважаючи на те, що в диспозиції ч. 2 ст. 172-6 КУпАП не визначені наслідки порушення вимог фінансового контролю, логічним є висновок про те, що вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції» встановлено, що у разі суттєвої зміни у майновому стані суб`єкта декларування, а саме отримання ним доходу, придбання майна на суму, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, зазначений суб`єкт у десятиденний строк з моменту отримання доходу або придбання майна зобов`язаний письмово повідомити про це Національне агентство. Зазначена інформація вноситься до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та оприлюднюється на офіційному веб-сайті Національного агентства.

Згідно з п. 6 розділу ІІ Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 10 червня 2016 року № 3, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 15 липня 2016 року за № 959/29089, суб`єкти декларування письмово повідомляють Національне агентство про суттєві зміни у своєму майновому стані відповідно до частини другої статті 52 Закону шляхом подання відповідного електронного повідомлення до Реєстру через власний персональний електронний кабінет у десятиденний строк з моменту отримання доходу або придбання майна. Зазначене електронне повідомлення подається шляхом заповнення відповідної електронної форми.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема довідки про нарахування та фактичне перерахування працівнику Рахункової палати разового доходу, який перевищив 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб станом на 1 січня календарного року, ОСОБА_1 27 грудня 2018 року нараховано 93 016 грн. 02 коп. та 28 грудня 2018 року зараховано на картку 74 877 грн. 90 коп. Таким чином, 28 грудня 2018 року ОСОБА_1 було отримано 74 877 грн. 90 коп., оскільки з нарахованого їй доходу в розмірі 93 016 грн. 02 коп. були вирахувані загальнообов`язкові податки та збори.

Зважаючи на те, що з 01 січня 2018 року суб`єкти декларування зобов`язані були повідомляти Національне агентство з питань запобігання корупції про суттєві зміни в майновому стані, зокрема отримання доходу, придбання майна на суму, що перевищує 88 100 грн. 00 коп., про що зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення від 14 травня 2019 року № 44-01/250/19, у ОСОБА_1 , яка 28 грудня 2018 року фактично отримала заробітну плату в розмірі 74 877 грн. 90 коп., що не перевищує 88 100 грн. 00 коп., тобто 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб станом на 1 січня календарного року, не виникло обов`язку повідомити про це Національне агентство.

При цьому, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 була обізнана у нарахуванні їй 27 грудня 2018 року заробітної плати в розмірі 93 016 грн. 02 коп., а так само про те, в який спосіб та ким саме ОСОБА_1 мала бути повідомлена про суму нарахованої їй заробітної плати в разі, якщо вона перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб станом на 1 січня відповідного року.

Крім того, з огляду на положення ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції», якими зобов`язано суб`єкта декларування повідомити про суттєву зміну його майнового стану у разі отримання ним доходу на суму, що перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб станом на 1 січня відповідного року, в матеріалах справи відсутні об`єктивні дані на підтвердження того, що в ОСОБА_1 виник такий обов`язок у зв`язку із нарахуванням їй, а не фактичним отриманням, щоб дало можливість розпорядитись відповідною сумою грошових коштів, 27 грудня 2018 року заробітної плати в розмірі, що перевищує 50 прожиткових мінімумів.

Доводи ОСОБА_1 та її захисника про відсутність у ОСОБА_1 будь-якого умислу на неповідомлення про суттєві зміни в майновому стані заслуговують на увагу, оскільки вони підтверджуються долученими до матеріалів справи доказами, зокрема роздруківкою декларації ОСОБА_1 за 2018 рік, яку нею подано в електронному кабінеті на сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, де останньою задекларовано суму отриманого (нарахованого) доходу за основним місцем роботи в Рахунковій палаті.

У той же час, на переконання суду, особою, якою складено протокол про адміністративне правопорушення, безпідставно застосовано до правовідносин у сфері запобігання корупції поняття та правила Податкового кодексу України.

Так, в силу положень ст. 1 Податкового кодексу України, даний нормативно-правовий акт регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, тоді як Закон України «Про запобігання корупції» визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

Із наведеного слідує, що існує різний підхід до застосування положень ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції», зокрема обов`язку суб`єкта декларування повідомити про суттєву зміну його майнового стану у разі отримання ним чи нарахування йому доходу на суму, що перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб станом на 1 січня календарного року.

За таких обставин, суд вважає за необхідне застосувати норми Конституції України та практику Європейського суду з прав людини, оскільки у ст.ст. 8, 58 Основного Закону визначено, що він є нормативним актом прямої дії, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, а практика Європейського суду з прав людини є обов`язковою для застосування національними судами.

Європейська Комісія за демократію через право у Доповіді щодо верховенства права зазначала, що однією зі складових верховенства права є правова визначеність, вона вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість ситуації правовідносин, що виникають.

Так, у справі «Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства» (рішення від 25 листопада 1999 року) суд вказав, що однією з вимог, яка випливає зі словосполучення «встановлений законом», є передбачуваність. Норму не можна вважати «законом», якщо вона не сформована достатньо чітко, що дає особі можливість керуватись цією нормою у своїх діях. З іншого боку, хоча визначеність у законі є надзвичайно бажаною, забезпечення її може призвести до надмірної вигідності, тоді як закон ніколи не повинен відставати від обставин, що змінюються. Ступінь чіткості, яку мають забезпечувати формулювання національних законів і яка в жодному випадку не може охопити всі непередбачувані обставини, значною мірою залежить від змісту певного документа, сфери, на яку поширюється закон, а також від кількості та статусу тих, кому він адресований.

Про це ж йдеться і у рішенні Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2004 року у справі «Пукх проти Естонії», відповідно до якого кримінальне право не повинно надмірно тлумачитись на шкоду обвинуваченому.

Власне бачення правової визначеності Конституційний Суд України сформував у рішенні від 22 вересня 2005 року (справа № 5-рп/2005), в якому зазначається, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі».

Цим Конституційний Суд України наголосив на тому, що невизначеність, нечіткість правової норми призводить до її неоднакового розуміння та тлумачення, що в практичній площині призводить до різного застосування. Така неврегульованість чи відсутність визначеності в діяльності органів державної влади щодо особи може мати негативні наслідки та привести до сваволі.

За правилами ст. 2 КУпАП законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Враховуючи викладене, суд не вбачає в діях ОСОБА_1 порушення вимог ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції», у зв`язку з чим в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, а тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Керуючись ст.ст. 2, 9-11, 172-6, 247, 283-285, 287-291 КУпАП, ст.ст. 1, 52 Закону України «Про запобігання корупції», суддя -

п о с т а н о в и в:

Провадження у справі відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закрити у зв`язку із відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 172-6 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня її винесення. Постанова набирає чинності після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Суддя Мартинов Є.О.