ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/2954/18Головуючий у 1-й інстанції Марціцка І.Б.
Провадження № 33/817/75/19 Доповідач - Галіян Л.Є.
Категорія - ч.1 ст.130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 р. м. Тернопіль

Суддя судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду Галіян Л.Є.

з участю: особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1;

його захисника адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Тернополя справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 17 січня 2019 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

Цією постановою

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2,-

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 10200 /десять тисяч двісті/ грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) грн.20 коп.

Згідно даної постанови, 15 грудня 2018 року о 23 год. 50 хв. на автодорозі Доманово - Ковель -Чернівці- Тереблече 346 км. водій ОСОБА_1 керував автомобілем НОМЕР_1, з явними ознаками алкогольного сп'яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя. В порушення вимог п. 2.5 ПДР України від проходження огляду на стан сп'яніння на місці зупинки за допомогою Alcotest 6810 (повірка дійсна до 03 жовтня 2019 року) та огляду в Теребовлянській ЦРЛ водій категорично відмовився в присутності двох свідків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить передати його на поруки трудового колективу Золотниківської сільської ради.

Зазначає, що свою вину повністю визнав, до адміністративної відповідальності притягується вперше, а позбавлення його права керування транспортними засобами поставить у скрутне матеріальне становище його сім'ю.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши апелянта та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просять її задовольнити, з мотивів викладених у ній, прихожу до наступних висновків.

Згідно із статтею 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується доказами та правопорушником не оспорюється, а отже судом апеляційної інстанції не переглядається.

При цьому, перевіряючи законність прийнятого судового рішення в межах поданої апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення клопотання Золотниківської сільської ради про передачу ОСОБА_1 на поруки трудового колективу, з врахуванням наступного.

Відповідно до ч.1 ст.21 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, крім посадової особи, звільняється від адміністративної відповідальності з передачею матеріалів на розгляд громадської організації або трудового колективу, якщо з урахуванням характеру вчиненого правопорушення і особи правопорушника до нього доцільно застосувати захід громадського впливу. Вказане питання вирішується судом з урахуванням характеру вчиненого правопорушення і особи правопорушника та є правом суду.

Згідно ст.23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності з метою виховання особи, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, при вирішенні питання щодо виду та розміру адміністративного стягнення, яке має бути призначено ОСОБА_1, суддя, з врахуванням обставин справи та пояснень останнього, виходив з того, що він керував транспортним засобом з явними ознаками алкогольного спяніння, відмовся проходити огляд на стан спяніння, а тому вірно визначив стягнення з дотриманням вимог ст.ст. 33-35 КупАП, з врахуванням характеру вчиненого правопорушення, особи порушника та визначив стягнення в межах санкції ч.1 ст.130 КУпАП.

Отже, судом першої інстанції в повній мірі враховано вимоги з якими закон повязує призначення стягнення, а також ті, на які вказує апелянт у своїй скарзі.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції і вважає, що з врахуванням наведених обставин, а саме, що ОСОБА_1 керував автомобілем, з явними ознаками алкогольного сп'яніння, таке порушення правил дорожнього руху є небезпечним як для самої особи, яка керує транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, так і для інших учасників дорожнього руху та носило суспільну небезпеку для оточуючих.

При цьому, ОСОБА_1 було призначено адміністративне стягнення у виді штрафу та позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік відповідно до санкції ч.1 ст.130 КУпАП, що хоч і є суворим видом стягненням, однак саме таке стягнення є достатнім та необхідним для виховання особи, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.

Ті обставини, на які посилається апелянт, а саме, що він вину визнав, щиро розкаявся, до адміністративної відповідальності притягується вперше, враховуються апеляційним судом при прийнятті даної постанови, разом з тим, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для направлення справи на розгляд трудового колективу для застосування заходів громадського впливу.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що саме з врахуванням характеру, суспільної небезпеки та обставин вчиненого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, не можна погодитися з доводами апелянта про те, що він не вчинив грубого порушення правил керування транспортними засобами, навіть за відсутності наслідків, що могли б настати, зокрема у вигляді загрози життю інших учасників дорожнього руху.

Також, як зазначив ОСОБА_1 та судом встановлено, що характер роботи ОСОБА_1 не повязаний з керуванням транспортними засобами, а лише необхідний останньому як засіб сполучення між місцем його проживання та місцем роботи (відстань становить 30 км), що спростовує доводи апелянта про те, що позбавлення його прав поставить його та сімю у скрутне матеріальне становище.

Крім того, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та передачу ОСОБА_1 на поруки трудовому колективу. наявність у дружини останнього інвалідності, оскільки як вбачається з долученої до скарги копії пенсійного посвідчення, дружина апелянта є інвалідом ІІІ групи з дитинства, з чого випливає, що вона не обмежена у можливості здійснювати за собою догляд самостійно.

Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи та характер вчиненого правопорушення, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про необхідність застосування ст.21 КУпАП, не є достатніми підставами для її задоволення та застосування трудовим колективом заходів громадського впливу.

При цьому, будь-яких порушень судом першої інстанції при розгляді даної адміністративної справи, апеляційним судом не встановлено.

Отже, судом першої інстанції в повній мірі враховано вимоги з якими закон повязує призначення стягнення, а також ті, на які вказує апелянт у своїй скарзі, а тому його доводи про скасування постанови суду першої інстанції та направлення матеріалів по справі на розгляд трудового колективу для застосування заходів громадського впливу є необґрунтованими.

На підставі наведеного, керуючись ст.294 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 17 січня 2019 року щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя - підпис