МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі судді Міняйла М.П., за участі секретаря Белорукової І.В., захисника ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04.02.2019 року, якою

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, Приморського краю, Росія, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючого за адресою: Польща, АДРЕСА_1,

- притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 130 ч.1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10 200 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 384,20 грн.

Згідно постанови суду, 08.11.2018р. водій ОСОБА_2 08.11.2018р. о 06:40 год., керуючи транспортним засобом Peugeot 407; д/н (PL) ZS573 FW, в м. Харкові на перехресті вулиць Полтавський Шлях та Переможців став учасником ДТП та перебував в стані алкогольного сп'яніння, чим порушив п. 2.9 "а" Правил Дорожнього Руху України. Огляд на стан алкогольного сп'яніння зі згоди водія проводився на місці ДТП із застосуванням приладу "Драгер" в присутності двох свідків. За результатом проходження огляду були встановлені ознаки алкогольного сп'яніння, проба позитивна - 1,27%.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_1 просить постанову суду скасувати, провадження по справі закрити на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП.

Не погоджується із зазначеною постановою та вважає, що суддя при розгляді даної справи допустив спрощений підхід, не дослідивши всі докази і відповідні матеріали, разом з тим суддею були проігноровані клопотання, подані адвокатом та особою, що притягується до адміністративної відповідальності, та їм не надана належна оцінка.

Вказує, що суддею було порушено вимоги ст. 268 та ст.277-2 КУпАП та право на захист ОСОБА_2, оскільки справа про адміністративне правопорушення була розглянута у відсутності ОСОБА_2, який був не належно та не своєчасно повідомлений про місце і час розгляду справи.

Вважає, що протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 було складено не уповноваженою особою, оскільки суду не було надано жодних доказів того що даний протокол складений посадовою особою, і те що ця посадова особа кимось була уповноважена на такі дії, а також протокол складено не за місцем зупинки транспортного засобу.

Зазначає, що при наявності суперечливих показань свідків суд не викликав і не допитав їх, у звязку з чим такі письмові пояснення не можна вважати доказами.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не погодився з результатами тесту та хотів пройти огляд у медичному закладі на що отримав відмову.

Крім того, вказує, що в протоколі відсутні будь-які посилання на пояснення свідків, акту огляду, результату тесту «Драгер».

Стверджує, що суддя проігнорувала клопотання про повернення матеріалів на доопрацювання, не надано йому належної оцінки.

Звертає увагу на те, що під час судового розгляду не надано можливість надати свої пояснення по справі та суддею повністю проігноровано його присутність, що підтверджує Порушення ст. 6 Конвенції з захисту прав людини, та підтверджує спрощений підхід до судового розгляду у справах про адміністративні правопорушення, що не відповідає вимогам національного законодавства та практиці Європейського сулу з захисту прав людини.

Зазначає, що суддя Васильченко Н.О. повністю проігнорувала всі заявлені ним клопотання, а також клопотання про відвід судді та не надала йому жодної оцінки, чим порушила право на справедливий судовий розгляд.

Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також зясувати інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Перевіркою матеріалів справи про адміністративне правопорушення встановлено, що вина ОСОБА_2 підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення (а.с.1), складеному у присутності двох свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі та в суді апеляційної інстанції про те, що протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 було складено не уповноваженою особою, немає підпису щодо розяснення права, а вимоги щодо розяснення ст.ст. 55, 56, 59 Конституції України в протоколі навіть не зазначені, не встановлений власник транспортного засобу, не зазначено нічого щодо наявності матеріальної шкоди (за наявності), не має посилання на порушення правил ПДР безпосередньо спростовуються протоколом про адміністративне правопорушення серії БР №234099 від 08.11.2018 року, який складений за встановленою формою з урахуванням усіх вимог, передбачених ст. 296 КУпАП, а також Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 № 1395.

ОСОБА_2 власноруч підписав протокол, але пояснень не надав.

Що стосується посилання захисника про те, що у протоколі про адміністративне правопорушення не зазначена матеріальна шкода, то таке твердження є недоречним, оскільки диспозиція вищевказаної порушеної норми взагалі не передбачає причинення такої шкоди.

Крім того, твердження апелянта про те, що протокол про адміністративне правопорушення був складений не за місцем зупинки транспортного засобу є хибним та недоречним, оскільки того ж дня, а саме 08.11.2018 року о 06-40 годині відносно ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП, на підтвердження чого в матеріалах справи міститься копія постанови за фактом вчинення ОСОБА_2 вищевказаного правопорушення.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 не погодився з результатами тесту та хотів пройти огляд у медичному закладі на що отримав відмову, повністю спростовується відеозаписом з нагрудної камери поліцейського, на якому чітко видно та чути, як ОСОБА_2 підтверджує факт вживання ним алкоголю та в надмірно значній кількості. Окрім того, в протоколі він міг зазначити про незгоду з результатами тесту, але цього не зробив.

Дані твердження ОСОБА_2 є неспроможними так, як вони також спростовуються роздруківкою проведення тесту на наявність алкоголю, актом огляду на стан алкогольного спяніння з використанням спеціальних технічних засобів, письмовими показаннями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, дослідженими апеляційним судом.

Так, свідок ОСОБА_3 показав, що 08.11.2018 року він був свідком проходження ОСОБА_2 огляду на стан алкогольного спяніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора «Drager Alcotest» 6820, за результатами якого встановлено, що вміст алкоголю складав 1,27 проміле. Крім того зазначає, що ОСОБА_2 з результатами огляду був згоден.

В поясненнях свідка ОСОБА_4 викладені аналогічні покази.

З дослідженого апеляційним судом відеозапису з нагрудного реєстратора патрульного поліцейського чітко вбачається, що ОСОБА_2 на момент бесіди з патрульними поліцейськими не заперечує факт свого керування транспортним засобом в стані алкогольного спяніння і не порушує питання незгоди з тестом і бажання пройти огляд в закладі охорони здоровя.

Крім того, посилання апелянта на те, що показання свідків є суперечливими та суд не викликав і не допитав їх, у звязку з чим такі письмові пояснення не можна вважати доказами, є неспроможними та в ході судового розгляду свого підтвердження не знайшли.

Також апелянт не зазначив в чому саме полягають суперечливі показання свідків. Чи в підтвердженні результатів тесту, чи в його процедурі проведення, чи в незгоді з результатами тесту і бажанні пройти огляд в медичному закладі.

Оскільки показання свідків узгоджувались між собою, а також з іншими доказами і у суду не було підстав для сумніву в їх достовірності, то він обґрунтовано відмовив захиснику про виклик їх до суду.

Отже, з урахуванням наведеного апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 керував транспортним засобом в стані алкогольного спяніння, тобто є субєктом правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Щодо твердження апелянта з приводу того, що судом було розглянуто справу за відсутності ОСОБА_2 та його не було належним чином повідомлено про час та дату розгляду справи, чим порушено його право на захист та на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, то вони не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, оскільки ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи в місцевому суді повідомлявся належним чином, про що свідчать копії повісток, направлених на адресу: АДРЕСА_2, зазначену в клопотанні ОСОБА_2 про перенесення місця розгляду справи, що містяться в матеріалах справи (а.с. 14, 21-22), але у зазначений час ані 11.01.2019 року ані 04.02.2019 року він до суду не зявився.

Як слідує із матеріалів справи ОСОБА_2 звернувся до Ленінського районного суду ОСОБА_5 з проханням направити матеріали справи відносно нього для розгляду до суду за місцем проживання, тобто він знав про те, що справа буде розглядатися Ленінським районним судом м. Миколаєва. Про дату та час розгляду справи його повідомляли належним чином.

Окрім того, захисник знав про час і місце розгляду справи і міг повідомити про це свого підзахисного.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні «ОСОБА_6 проти Росії» виходить з того, що попри не отримання особою судової повістки, її право на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, порушене не було. Так, особу було повідомлено поштою за адресою. Втім, останній ухилявся від отримання судової повістки. То ж йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду апеляції. Особа також могла стежити за ходом справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду.

Крім того, ОСОБА_2 мав можливість скористатись своїми правами та надати суду апеляційної інстанції пояснення та докази на підтвердження своєї невинуватості, але ні разу до суду не зявився, а саме 27.02.2019 року та 05.03.2019 року та своїм правом скористався на власний розсуд.

Щодо твердження апелянта стосовно того, що правопорушник не в змозі зявитись до суду, оскільки проживає в країні Польщі, то вони не заслуговують на увагу, оскільки жодного факту на підтвердження вищезазначеного місця проживання та про перебування за межами України ОСОБА_2 ані захисником, ані самим ОСОБА_2 надано суду не було.

Суд апеляційної інстанції розцінює таку лінію поведінки ОСОБА_2, як таку, що направлена на затягування судового розгляду в районному суді з метою уникнення адміністративної відповідальності.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про те, що відносно нього в апеляційному суді розглядається справа про адміністративне правопорушення, відповідно до принципів диспозитивності, змагальності та безпосередності, скористався своїм правом на захист, так як захист його інтересів у суді активно здійснював захисник, який був присутній під час засідань в апеляційному суді та мав змогу захищати інтереси останнього. При цьому сам ОСОБА_2 в суд не зявлявся, не надав пояснень і щодо поважності причин його відсутності в суді другої інстанції.

Право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на особисту участь при розгляді її справи чи участь її адвоката, встановлене ч.1 ст. 286 КУпАП, ч.6 ст. 294 КУпАП, не є абсолютним.

Законом визначено випадки, коли справа не може розглядатися за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, однак розгляд справи, за якою ОСОБА_2 притягується до адміністративної відповідальності, не належить до цих випадків.

Отже, враховуючи принцип судочинства, зазначений в практиці ЄСПЛ, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, суд вважає за необхідне провести розгляд справи за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, оскільки неявка правопорушника нівелює завдання Кодексу України про адміністративні правопорушення, яким є охорона конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

З урахуванням наведеного, суд дійшов правильного висновку про наявність в діях водія ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч.1 КУпАП, за обставин, викладених у постанові суду.

Твердження захисника про те, що під час розгляду справи в суді був спрощений підхід через ігнорування його присутності, є необґрунтованим. Як вбачається з протоколу судового засідання захисник ОСОБА_1 активно приймав участь у розгляді справи відносно ОСОБА_2, оскільки заявляв декілька різноманітних клопотань про виклик свідків, про перенесення розгляду справи, про повернення матеріалів на доопрацювання, відвід судді. Зазначені клопотання судом були розглянуті в його присутності.

Що стосується розгляду клопотання про відвід судді, то процедура такого розгляду нормами КУпАП не визначена. Також захисник приймав участь і при дослідженні матеріалів справи.

Захисник в апеляційній скарзі приводить і інші доводи на користь ОСОБА_2, але вони не інформують суд апеляційної інстанції про суттєві порушення, які б призвали до скасування постанови районного суду.

Як вбачається із приєднаної постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 15.02.2019 року адміністративне провадження відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП закрито у звязку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Стягнення за адміністративні правопорушення накладено з урахуванням загальних правил, визначених в ст. 33 та ст. 36 КУпАП. При цьому суд першої інстанції врахував характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини, та обґрунтовано призначив адміністративне стягнення з метою виховання ОСОБА_2 в дусі додержання законів України та запобігання вчинення ним нових правопорушень.

З огляду на наведене, підстави для скасування постанови суду, як того просить апелянт, відсутні.

Керуючись ст. 294 КУпАП , апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04.02.2019 року відносно ОСОБА_2 - без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду ОСОБА_7