Справа № 314/3091/19
Провадження № 3/314/813/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.09.2019 року м. Вільнянськ

Суддя Вільнянського районного суду Запорізької області Мануйлова Н. Ю., секретар судового засідання Рясна А. В., розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов з Департаменту моніторингу дотримання законодавства про конфлікт інтересів та інших обмежень щодо запобігання корупції Національного агентства з питань запобігання корупції, про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 місце роботи, посада: Вільнянська районна рада Запорізької області, депутат, інші відомості суду не відомі,

за ч. 2 ст. 172-7 КУпАП,

за участю прокурора Ковтуна Т. Є.,

захисника особи, яка притягається до

адміністративної відповідальності ОСОБА_2 ,

особи, яка притягається до

адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення № 34-02/267, складеного 03.07.2019, ОСОБА_1 , перебуваючи у статусі депутата Вільнянської районної ради Запорізької області як суб`єкт, визначений у підпункті «б» пункту 1 частини першої статті у Закону «Про запобігання корупції», на якого поширюється дія Закону, 07.03.2019 вчинила дії в умовах реального конфлікту інтересів, а саме: користуючись наданими їй депутатськими повноваженнями, передбаченими Законом України «Про статус депутатів місцевих рад», звернулася до голови Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області із депутатським зверненням від 07.03.2019 № 05/03 в особистих інтересах, у якому просила надати їй інформацію та копії документів щодо земельних ділянок, які становлять для неї приватний інтерес (окремі земельні ділянки перебувають у неї в оренді та в оренді у селянського (фермерського) господарства « ОСОБА_3 В ОСОБА_4 », в якому керівником є її батько), чим порушила встановлені пунктом 3 частини першої статті 28 Закону України «Про запобігання корупції» вимоги.

У судовому засіданні захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, зазначив, що до її підзахисної звернулася група громадян, невдоволених рішенням Вільнянської РДА. За їх проханням ОСОБА_1 звернулася до Вільнянської РДА із запитом, у якому були вказані лише кадастрові номери земельних ділянок, без ідентифікації їхніх власників, тому вона не знала, що серед зазначених у переліку кадастрових номерів є земельні ділянки, які перебувають у неї в оренді та в оренді у її батька. Крім того, захисник зазначив, що склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, передбачає прямий умисел, якого не мала ОСОБА_1 під час звернення з відповідним запитом. Також захисник звернув увагу на те, що особа, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, не зазначила на що може вплинути звернення ОСОБА_1 з відповідним запитом, на яке саме рішення, оскільки склад зазначеного правопорушення передбачає вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів. Крім того, захисник зазначив, що порушена процедура складання даного протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки ОСОБА_1 не викликалася для його складання, у матеріалах справи не містяться й докази, які б підтверджували повідомлення належним чином ОСОБА_1 про складання щодо неї протоколу про адміністративне правопорушення.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала позицію свого захисника, зазначила, що вину не визнає. Повідомила, що ознайомившись із додатками до розпорядження № 69 Вільнянської РДА Запорізької області, враховуючи прохання громадян, звернулася до голови Вільнянської РДА з відповідним запитом, ані власників зазначених земельних ділянок, ані орендарів вона не знала, оскільки прізвища були замальовані, для ознайомлення були зазначені лише кадастрові номери земельних ділянок, тому вона не могла знати, що серед зазначених кадастрових номерів є кадастрові номери земельних ділянок, які перебувають у її оренді та у оренді її батька. Додала, що вона діяла в інтересах громадян, які звернулися до неї.

Прокурор вважає, що у діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП, тому вважає за необхідне притягнути її до адміністративної відповідальності.

Заслухавши думку прокурора, особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, її захисника, дослідивши та оцінивши в сукупності матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з ч. 2 ст.7, ст. 245 та ст. 280 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин кожної справи, правильного і справедливого її вирішення. Суддя зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші, що мають значення для правильного вирішення справи. Постанова суду, згідно ст. 283 КУпАП, має ґрунтуватися на обставинах, встановлених при розгляді справи, на достатніх і незаперечних доказах.

Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачена відповідальність. Склад адміністративного правопорушення складає: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона.

Статтею 10 КУпАП встановлено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Крім того, згідно п.1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення. Наявність події та складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Частиною 2 ст. 172-7 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Згідно з приміткою до вказаної статті суб`єктом правопорушень у цій статті є особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 Закону України "Про запобігання корупції".

Відповідно до пп. «б» п.1 ч.1 ст.3 вказаного закону, до суб`єктів, на яких поширюється дія вказаного закону, зокрема, належать народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутати місцевих рад, сільські, селищні, міські голови.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» особа, зазначена у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язана: вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; повідомляти колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів; не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Відповідно до абзацу 10, 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Закон України «Про запобігання корупції» виділяє два види конфлікту інтересів: потенційний та реальний.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону потенційний конфлікт інтересів - це наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень. Під реальним конфліктом інтересів Закон визначає суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

У примітці 2 до ст. 172-7 КУпАП вказано, що у цій статті під реальним конфліктом інтересів слід розуміти суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання вказаних повноважень.

Отже, складовою конфлікту інтересів (реального, потенційного) є приватний інтерес, що в розумінні ст. 1 Закону означає будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Таким чином, з урахуванням Методичних рекомендацій щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, затверджених Рішенням № 839 від 29.09.2017 року Національного агентства з питань запобігання корупції, можна дійти висновку, що потенційний конфлікт інтересів відрізняється від реального тим, що при потенційному конфлікті встановлюється лише наявність, існування приватного інтересу особи, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, тоді як при реальному конфлікті інтересів існуюча суперечність між наявним приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями безпосередньо впливає (вплинула) на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання вказаних повноважень. Крім того, це також визначає ступінь впливу цієї суперечності на прийняття рішення чи вчинення дії, який повинен мати об`єктивний вираз, а також часовий взаємозв`язок між прийняттям рішення, вчиненням чи не вчиненням дій під час виконання вказаних повноважень та наявністю певних ознак, що мають місце при цьому.

Тобто відмінність між цими поняттями полягає в тому, що для встановлення факту реального конфлікту інтересів недостатньо констатувати існування приватного інтересу, який потенційно може вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень або вчинення чи не вчинення дій, а слід безпосередньо встановити, що, по-перше, приватний інтерес наявний, по-друге, він суперечить службовим чи представницьким повноваженням, а по-третє, така суперечність не може вплинути, а реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій.

Таким чином, для встановлення наявності факту прийняття рішення, вчинення чи не вчинення дії в умовах реального конфлікту інтересів та розмежування реального і потенційного конфлікту інтересів особа, яка здійснює правозастосовну діяльність, для кваліфікації рішення як такого, що прийняте в умовах реального конфлікту інтересів, має встановити наявність обов`язкової сукупності таких юридичних фактів як: 1) наявність у правопорушника факту приватного інтересу, який має бути чітко сформульований (артикульований) та визначений; 2) наявність факту суперечності між приватним інтересом і службовими чи представницькими повноваженнями із зазначенням того, в чому саме ця суперечність знаходить свій вияв або вплив на прийняття рішення; 3) наявність повноважень на прийняття рішення. 4) наявність факту реального впливу суперечності між приватним та службовим чи представницьким інтересом на об`єктивність або неупередженість рішення.

Без наявності хоча б одного з фактів із цієї сукупності реальний конфлікт інтересів не виникає.

Таким чином, з урахуванням викладеного, досліджуючи питання щодо наявності (відсутності) можливого конфлікту інтересів у діях ОСОБА_1 під час звернення із зазначеним у протоколі запитом приватного інтересу, який би впливав на її об`єктивність або неупередженість не вбачається. Тільки той приватний інтерес у сфері службових повноважень, що може вплинути або впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень, спричиняє виникнення реального або потенційного конфлікту інтересів. Факт існування у особи приватного інтересу у будь-якій сфері може свідчити про наявність в неї лише потенційного конфлікту інтересів у розумінні ст. 1 Закону Країни "Про запобігання корупції".

Матеріали справи, зокрема протокол про адміністративне правопорушення не містить вказівок щодо того, який саме приватний інтерес ОСОБА_1 мала, звертаючись із відповідним запитом, в чому він полягає, на об`єктивність чи неупередженість прийняття яких рішень чи вчинення яких саме дій реально впливає зазначений запит. Крім того, матеріалами справи не підтверджено, що ОСОБА_1 знала чи могла знати про те, що запитувана нею інформація стосується, зокрема, земельних ділянок, які перебувають у неї в оренді та в оренді у селянського (фермерського) господарства «Доробоног В. О.», в якому керівником є її батько. Суд вважає, що матеріалами справи не доведено, що ОСОБА_1 діяла в умовах реального конфлікту інтересів.

До того ж, у Методичних рекомендаціях щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, затверджених Рішенням НАЗК № 839 від 29 вересня 2017 року, підтверджено, що Законом не встановлюється заборон чи обмежень на наявність приватного інтересу, як такого. Йдеться про дотримання правил етичної поведінки службовця та відповідну оцінку приватних інтересів через призму можливого їх негативного впливу на об`єктивність прийняття рішень чи діянь службовця при реалізації своїх службових чи представницьких повноважень.

Виходячи з позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, наявність «обґрунтованої підозри» у вчинені правопорушення передбачає «наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла-таки вчинити злочин» і такі факти мають бути досить переконливими, щоб суд на підставі їх розумної оцінки міг визнати причетність особи до вчинення правопорушення та враховуючи, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» і таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення Суду від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).

Відповідно до ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на зазначене, суд доходить висновку, що посадовою особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, не здобуто достатніх належних і допустимих доказів на підтвердження наявності в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю за відсутності складу адміністративного правопорушення.

З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку про недоведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 172-7 КУпАП.

Враховуючи викладене, а також обставини, що виключають провадження у справі про адміністративне правопорушення, вважаю за необхідне закрити провадження у вищевказаній справі за відсутності складу адміністративного правопорушення.

На підставі вкладеного, керуючись ст. ст. 172-7,247, 251, 256, 283, 284, 294 КУпАП, , суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, закрити у зв`язку з відсутністю в її діях події та складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови, апеляційна скарга подається до Запорізького апеляційного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області.

Суддя Н. Ю. Мануйлова

12.09.2019