ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/8756/18 Номер провадження 33/814/148/19Головуючий у 1-й інстанції Гусач О.М Доповідач ап. інст. Рябішин А. О.
Категорія ч.2 ст. 172-10 КУпАП
ПОСТАНОВА ПО СПРАВІ ПРО АДМІНПРАВОПОРУШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року м. Полтава

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавcького апеляційного суду Рябішин А.О.,

при секретарі Журі Н.Л.,

з участю особи, що притягується

до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 листопада 2018 року щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , солдата військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 НГУ стрільця 1 відділення СПВ 1 патрульної роти, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,-

про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 172-10 КУпАП,-

в с т а н о в и в:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Постановою судді Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 172-10 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2465 грн. на користь держави.

Постановлено стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 352 грн.40 коп.

Згідно з постановою судді, розпорядженням т.в.о. начальника Центрального територіального управління №6/26-3095 від 17.10.2018 року на території військової частини НОМЕР_2 ЦОТО НГУ 19.01.2018 року було сплановано проведення тактико-спеціального навчання із залученням в тому числі і ВОРезу військової частини НОМЕР_1 НГУ. Згідно графіку службового навантаження, солдат військової служби за контрактом ОСОБА_1 був залучений до участі у вищезазначеному заході.

19.10.2018 року солдат військової служби за контрактом ОСОБА_1 не виконав наказ командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 19.10.2018 року, відповідно до якого він повинен був вибути 19.10.2018 року о 04 год. 00 хв. у службове відрядження для участі в тактико-спеціальному навчанні, станом на 03 год. 00 хв. до військової частини не прибув, чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч.2 ст. 172-10 КУпАП.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись з даним рішенням судді місцевого суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову судді Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 листопада 2018 року, а провадження у справі відносно нього закрити у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-10 КУпАП.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що судом першої інстанції при розгляді справи не перевірено та не встановлено правильність кваліфікації правопорушення, оскільки суд не взяв до уваги те, що відповідальність за ч.2 ст.172-10 КУпАП настає за порушення діянь, передбачених частиною першої цієї статті в умовах особливого періоду, але до матеріалів справи не надано підтверджень того, що вчинене правопорушення було скоєне в умовах особливого періоду.

Також, апелянт зазначає, що йому не було відомо про існування розпорядження від 17.10.2018 року, яким сплановано 19.10.2018 року тактико- спеціальне навчання із його залученням, вказує, що його не було вчасно повідомлено про відрядження під підпис.

Окрім цього, зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність пом`якшуючих обставин, оскільки він має на утриманні дружину та малолітню дитину. Також стверджує, що не відповідає дійсності посилання судді в постанові на те, що підтверджуючих документів про хворобу дитини немає, оскільки це підтверджується довідкою з лікарні.

Позиції учасників судового розгляду

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

Мотиви суду

Відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Вважаю, що суддя суду першої інстанції вказаних вище вимог закону дотримався в повному обсязі, правильно встановив фактичні обставини по справі, обгрунтував їх належними та допустимими доказами та дав їм правильну юридичну оцінку.

Так визнаючи ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 172-10 КУпАП, суддя суду першої інстанції послався на протокол про вчинення адміністративного правопорушення із змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 відмовився виконати наказ командира; витяг з наказу командира в/ч 3059 № 275 від 24.11.2017 року, світлокопії посвідчення, копію контракту, копію матеріалів службового розслідування, копію рапорту, копії пояснень, копію телеграми, витяги з наказів.

Із вказаними висновками винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.172-10 КУпАП погоджується і апеляційний суд.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є непереконливими і не спростовують вищенаведених висновків судді суду першої інстанції .

Відповідальність за частиною 2 статті 172-10 КУпАП настає у разі відмови від виконання законних вимог командира (начальника), в умовах особливого періоду.

Відповідно до статті 9, розділу І, частини І «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Стаття 11 розділу І, частини І «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» встановлює загальні обов`язки військовослужбовців.

Відповідно до пункту 3 статті 11 розділу І, частини І «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» на військовослужбовців покладається обов`язок беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати ОСОБА_2 своєї частини.

Згідно статті 16 розділу І, частини І «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Статтею 28 розділу І, частини І «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» встановлено, що єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України.

Відповідно до статті 30 розділу І, частини І «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.

Стаття 35 розділу І, частини І «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» встановлює, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.

Відповідно до статті 37 розділу І, частини І «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.

Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Статтею 26 розділу І, частини І «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» встановлено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до частини 4 статті 15 КУпАП встановлює, що військовослужбовці за вчинення військових адміністративних правопорушень несуть відповідальність, передбачену главою 13-Б цього Кодексу, за умови якщо ці правопорушення не тягнуть за собою кримінальну відповідальність.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 апеляційний суд виходить з такого.

Суддею суду першої інстанції та апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України за контрактом, на посаді стрільця 1 відділення СПВ 1 патрульної роти, у військовому званні солдат.

Відповідно до розпорядження т.в.о. начальника Центрального територіального управління №6/26 3095 від 17.10.2018 року на території військової частини НОМЕР_2 ЦОТО НГУ, 19.10.2018 року було сплановано проведення тактико-спеціальне навчання із залученням в тому числі і ВОРезу військової частини.

Згідно з витягом з графіку службового навантаження особового складу офіцерів, військовослужбовців військової служби за контрактом 1 патрульної роти на жовтень 2018 року ( а.с. 15), солдат військової служби за контрактом ОСОБА_1 19 та 20 жовтня 2018 року повинен перебувати у відрядженні.

У відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 19.10.2018 року № 244 по строковій частині солдат військової служби за контрактом ОСОБА_1 повинен був вибути 19.10.2018 року о 04-00 годин у службове відрядження для участі в тактико-спеціальному навчанні.

Відповідно до рапорту старшого 1 патрульної роти ОСОБА_3 військовослужбовець за контрактом ОСОБА_1 19.10.2018 року до військової служби не з`явився, на виїзд ВОРезу у м.Кривий Ріг, а також зранку на бойовий розрахунок теж не з`явився, на телефонні дзвінки не відповідав ( а.с.11).

В поясненнях старшого прапорщика ОСОБА_3 ( а.с. 18) зазначено, що 18.10.2018 року о 21-00 годині він намагався додзвонитися до солдата ОСОБА_1 , щоб нагадати йому про те, що він повинен виїздити з рештою особового складу на заняття в м. Кривий Ріг на визначений час, але слухавку ніхто не підіймав. Наступного дня, а саме 19.10.2018 року ОСОБА_4 до військової частини не з`явився та нікого не повідомляв про причину свого не прибуття.

Факт не прибуття 19.10.2018 року солдата ОСОБА_1 до військової частини підтвердили також прапорщик ОСОБА_5 та молодший сержант ОСОБА_6 , згідно з поясненнями наданими ними від 23.10.2018 року ( а.с. 19, 20)..

Відповідно до пояснень солдата ОСОБА_1 , останнього було 17.10.2018 року повідомлено, що можливо 19.10.2018 року буде здійснений виїзд до м. Кривий Ріг, конкретної інформації щодо виїзду не було. 18.10.2018 року близько 23-50 годин він помітив пропущений дзвінок від старшини ОСОБА_3 , телефонний дзвінок був здійснений о 21-30 години. Наступного дня, а саме 19.10.2018 року в телефонній розмові з колегою він дізнався, що був здійснений виїзд до м. Кривий Ріг близько 04-30 години. (а.с.16-17).

Вказані пояснення ОСОБА_1 підтвердив також і в суді апеляційної інстанції.

З огляду на наведене, солдату ОСОБА_1 було відомо про відрядження його до м. Кривий Ріг 19 жовтня 2018 року, відповідно до графіку службового навантаження особового складу офіцерів, військовослужбовців військової служби за контрактом 1 патрульної роти на жовтень 2018 року, його можлива тривалість - з 19 по 20 жовтня 2018 року. Крім того, з вказаних вище його пояснень вбачається, що він бачив пропущені дзвінки від старшого прапорщика ОСОБА_3 , однак йому не перетелефонував, про відрядження дізнався від колеги.

Викладене вище свідчить про небажання солдата ОСОБА_1 виконувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 19.10.2018 року №244 по строковій частині солдат військової служби за контрактом, а саме вибуття ОСОБА_1 19.10.2018 року о 04 годині 00 хвилин у службове відрядження для участі в тактико-спеціальному навчанні, що є формою відмови виконувати законні вимоги командира (начальника).

Апеляційний суд звертає увагу , що формою відмови може бути як відкрита відмова від виконання наказу так і інше не виконання наказу, яке полягає: а) у діях які наказ прямо забороняв; б) невиконання дій, які б мали бути виконані згідно з наказом; в) у виконанні таких дій з порушенням строків та інших обов`язкових умов їх виконання.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 надано роздруківку телефонних дзвінків з особистого кабінету «Київстар» по його мобільному телефону, на підтвердження того, що його ніхто не викликав до військової частини, дана роздруківка не містить офіційної інформації, а тому вважаю даний доказ неналежним.

Також у судовому засіданні апеляційного суду було допитано в якості свідка офіцера групи по роботі з особовим складом військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 , який повідомив, що по з`ясуванню причин та обставин невиходу на службу без поважних причин стрільця 1 відділення спеціалього взводу 1 патрульної роти солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 ним було проведено службове розслідування, встановлено факт невиконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 НГУ від 19.10.2018 року №244 солдатом ОСОБА_1 та складено висновок, на підставі якого прийнято рішення скласти протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 172-10 КУпАП.

Щодо доводів апелянта про те, що кваліфікація його дій не підпадає під ч.2 ст. 172-10 КУпАП, оскільки відсутній, перебачений даною статтею, «особливий період», то вони є необгрунтованими, відповідно до правових висновків, викладених в постанові Вищого адміністративного суду України від 16.01.2015 року по справі №800/582/14, в якому викладені підстави, передбачені для визначення поняття «особливого періоду».

Визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991 року, згідно якого особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до вказаної вище постанови Вищого адміністративного суду України, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.

Отже, на момент вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-10 КУпАП діяв особливий період, пов`язаний із зовнішньою агресією та проведенням антитерористичних заходів в Україні.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що солдат ОСОБА_1 , проходячи військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України не виконав наказ командира військової частини № НОМЕР_1 від 19.10.2018 року № 244, згідно якого ОСОБА_4 повинен був прибути 19.10.2018 року о 04-00 години у службове відрядження для участі в тактико-спеціальному навчанні.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на таке.

Особа, яка добровільно вступила на військову службу покладає на себе певні зобов`язання із проходженням служби, що охоплюється як безпосереднім виконанням службових обов`язків (виконання завдань , участь у навчаннях тощо), так і певними обмеженнями поза службою , яких вона має також суворо дотримуватись.

Аналізуючи доводи ОСОБА_1 щодо свої невинуватості, слід звернути увагу на його поведінку в період коли він перебував поза службою і які пов`язані із виконанням ним своїх обов`язків як військовослужбовця. Так, виходячи із його загальних зобов`язань, як військовослужбовця, що наведені вище , він взагалі не мав би переводити мобільний телефон в режим «без звуку», а якщо він таке зробив, повинен був слідкувати за інформацією, яка на нього надходить і мав би зателефонувати посадовій особі військової частини, виклик від якої він не прийняв, свідомо чи несвідомо, оскільки від цього, в тому числі, залежить боєздатність військової частини.

Враховуючи соціальний аспект кваліфікації військових адміністративних правопорушень, суспільну небезпеку і шкоду від вчинення військовослужбовцями адміністративно-карних дій, завдання шкоди позитивному авторитету військовослужбовця і в цілому Збройним Силам України, суддя обґрунтовано призначив адміністративне стягнення в межах санкції частини 2 статті 172-10, що відповідає характеру вчиненого правопорушення та меті адміністративного стягнення, є достатнім для його виправлення та попередження скоєння нових правопорушень.

Таким чином під час апеляційного розгляду наявними у справі доказами в їх сукупності спростовуються доводи ОСОБА_1 про те , що він не вчиняв адміністративного правопорушення , передбаченого ч.2 ст.172-10 КУпАП.

Порушень законодавства , які ставили б під сумнів законність судового рішення в ході апеляційного розгляду не встановлено.

З огляду на викладене, апеляційний суд доходить висновку, що постанова судді про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.172-10 КУпАП є законною та обгрунтованою, підстави для її скасування відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст.293, 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 01 листопада 2018 року щодо нього - без змін;

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя А.О.Рябішин