Справа № 428/3184/19
Провадження №3/428/677/2019
Постанова

іменем України

19 березня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Комплєктової Т.О.,

за участі секретаря судового засідання Подрябінкіної М.О.,

особи, яка притягається

до адміністративної відповідальності ОСОБА_1,

розглянувши адміністративний матеріал про притягнення до адміністративної відповідальності ч. 2 ст. 123 КУпАП:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків в матеріалах справи відсутній, посвідчення водія ВХО 842064, який не працює, зареєстрований та мешкає за адресою АДРЕСА_1,

встановив:

До Сєвєродонецького міського суду Луганської області надійшов матеріал про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 123 КУпАП ОСОБА_1, на підставі протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 1202245, складеного 09.03.2019 поліцейським взводу 2 роти 1 батальйону УПП в Луганській області ОСОБА_2

Як вбачається з зазначеного протоколу про адміністративне правопорушення, 09.03.2019 о 10 годині 27 хвилин ОСОБА_1 на автодорозі Р-66 у м. Рубіжне, керуючи транспортним засобом марки «BMW», моделі E84/X1, реєстраційний номер НОМЕР_1, здійснив рух через залізничний переїзд при увімкненому забороненому (червоному ) сигналі світлофору.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковано за ч. 2 ст. 123 КУпАП як такі, що порушують п. 20.5 «в» Правил дорожнього руху.

У судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 123 КУпАП не визнав та пояснив, що 09.03.2019 дійсно керував вказаним транспортним засобом та проїжджав через декілька залізничних переїздів, однак складений протокол про адміністративне правопорушення не містить уточнення, який переїзд мається на увазі уповноваженою особою. Крім того просить звернути увагу суду на те, що Інструкцією з улаштування та експлуатації залізничних переїздів визначено, що шлагбауми повинні бути синхронізованими з світлофорами, а у випадку за яким на нього складено адміністративний протокол, шлагбаум було піднято вже після проїзду потягу, але раніше ніж увімкнено світло на світлофорі, яке дозволяє рух. При цьому, оскільки потяг проїхав, то для руху його транспортного засобу нічого не заважало.

Вислухавши пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративне правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності,запобігання правопорушення, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обовязків, відповідальності перед суспільством.

Як вже було встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_1 інкримінується вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 123 КУпАП, а саме рух транспортним засобом через залізничний переїзд при увімкненому забороненому (червоному ) сигналі світлофору, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 120245 є порушенням п. 20.5 «в» Правил дорожнього руху.

Відповідно до п. 20.5 «в» Правил дорожнього руху рух через переїзд забороняється, якщо увімкнено заборонний сигнал світлофора чи звуковий сигнал незалежно від наявності та положення шлагбаума.

Однак згідно зі ст. 123 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за частиною 1 - як порушення правил руху через залізничний переїзд, крім порушень, передбачених частинами другою і третьою цієї статті, та за частиною 2 - за вїзд на залізничний переїзд у випадках, коли рух через переїзд заборонений.

Отже, конструкція статті 123 КУпАП дозволяє зробити висновок, що дії особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, повинні включати обєктивну сторону чи то рух, якщо мова йде про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 123 КУпАП, чи вїзд, якщо дії кваліфіковано за ч. 2 ст. 123 КУпП, з обовязковим позначенням подальшої складової обєктивної сторони - через залізничний переїзд або на залізничний переїзд у випадках, коли рух через переїзд заборонений (бланкетна норма права). При цьому, суспільні відносини у сфері забезпечення правил дорожнього руху врегульовані Правилами дорожнього руху, які затверджені Постановою Кабінету ОСОБА_3 України № 1306 від 10.01.2001. Зокрема як свідчить вже наведений вище п. 20.5 «в», яким визначено порядок здійсненні маневрування біля та через переїзди - рух через переїзд забороняється, зокрема якщо увімкнено заборонний сигнал світлофора чи звуковий сигнал незалежно від наявності та положення шлагбаума (пункт «в»).

Як свідчать надані у судовому засіданні пояснення ОСОБА_1, а також вбачається з наданого до протоколу про адміністративне правопорушення відеозапису, який здійснено уповноваженою особою, якою складено протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1, останній, керуючи транспортним засобом, здійснив вїзд на переїзд після того, як проїхав потяг та було піднято шлагбаум. Однак, дані обставини не знайшли свого відображення у протоколі про адміністративне правопорушення, а особою, якою складено протокол про адміністративне правопорушення, допущено розбіжності між кваліфікацією дій особи, яка притягується до адміністративної відповідальності та викладенням інкримінованого обвинувачення, яке не відповідає обставинам, які встановлені у судовому засіданні.

Крім того, складений у відношенні ОСОБА_1 протокол не конкретизований в частині місця знаходження переїзду, тобто місця вчинення адміністративного правопорушення, що робить неможливим визначення не лише порядку, у якому повинен був діяти ОСОБА_1 під час руху на переїзді, а й визначити наявність чи відсутність на даному переїзді інших технічних засобів регулювання руху окрім світлофору, з метою перевірки наданих у судовому засіданні ОСОБА_1 показань.

Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Згідно з вимогами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обовязок відповідно до закону здійснювати неупереджений розгляд та ухвалювати обґрунтовані рішення.

Відповідно до цієї ж статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обов'язок сприяти максимальному забезпеченню процесуальних прав учасників судового провадження.

Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Положеннями ч. 1 ст. 11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950, ратифікованою Україною 17.97.1997 передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Суд наголошує, що правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.

Так, згідно п. 4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) зазначено, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.

В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету ОСОБА_3 Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обовязку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєв проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції.

Крім того, у п.21 свого рішення у справі «Надточий проти України» від 15 травня 2008 року ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Європейський суд з прав людини (далі Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу розясненню «обвинувачення» особі, стовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави предявленого йому обвинувачення (справа «Камасінскі проти Австрії» рішення від 19.12.1989). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо предявленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», рішення від 25.07.2000 року у справі «Матточія проти Італії», рішення від 20.04.2006 у справі «І.Н. та інш. проти Австрії»).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, оскільки до дискреційних повноважень суду не віднесено формулювання предявленого обвинувачення, а наявні суперечності між встановленими обставинами та предявленим обвинуваченням ОСОБА_1 свідчать про невідповідність наданих доказів предявленому обвинуваченню.

Враховуючи викладене суд вважає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП в діях ОСОБА_5 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 123 КУпАП, у звязку з чим провадження у відношенні ОСОБА_1 на підставі протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 120245 від 09.03.2019 підлягає закриттю.

Керуючись ст. 1, 123, 245, 247,251, 252, 280, 283, 284, 294 КУпАП України, суд,

постановив:

Адміністративну справу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 123 КУпАП України, на підставі протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 120245 від 09.03.2019, закрити у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 123 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Луганського апеляційного суду у десятиденний строк з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Сєвєродонецький міський суд.

Суддя Т. О. Комплєктова