Справа № 461/7540/19 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 33/811/1226/19 Доповідач: Стельмах І. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі:

судді - Стельмаха І.О.,

з участю захисника - адвоката Талалаєвої О.Ю.,

представника Галицької митниці Держмитслужби - Зирянова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ст. 471, ч. 1 ст. 483 МК України про порушення митних правил за апеляційною скаргою представника Львівської митниці ДФС Дунаса М.О. на постанову судді Галицького районного суду м. Львова від 05 листопада 2019 року,

в с т а н о в и в :

Постановою судді Галицького районного суду м. Львова від 05 листопада 2019 року

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Івано-Франківська, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.471 Митного кодексу України та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700,00 гривень.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.483 Митного Кодексу України - закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Вилучені згідно з протоколом № 2281/20900/19 від 27.05.2019 грошові кошти - повернуто ОСОБА_1 для вивезення за межі території України або здійснення їх належного митного оформлення.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь держави 384,20 грн судового збору.

Згідно з протоколом про порушення митних правил митних правил № 461/7540/19 27.05.2019 о 21 год. 30 хв. громадянин України ОСОБА_1 повертався з Республіки Польща до України через пішохідний пункт пропуску м/п «Мостиська» Львівської митниці ДФС, обравши формою проходження митного контролю смугу спрощеного митного контролю - «зелений коридор», чим своїми діями заявив про відсутність будь-яких товарів, які підлягають обов`язковому декларуванню та оподаткуванню або, які належать до категорії товарів, на переміщення яких через митний кордон України встановлені заборони чи обмеження. Під час митного оформлення виникла підозра, що даний громадянин може мати приховані товари в обсягах, що підлягають оподаткуванню митними платежами або підпадають під встановлені законодавством заборони або обмеження щодо ввезення на митну територію України та було проведено усне опитування вищезазначеного громадянина на рахунок наявності у нього товарів та готівкових коштів, що перевищують норми встановлені ст. 374 МКУ, на що останній заявив про відсутність будь-яких товарів і що в рюкзаку, який він ніс, наявні тільки особисті речі. Після усного декларування було прийнято рішення про проведення митного огляду речей, переміщуваних даним громадянином. При митному огляді, в рюкзаку, який переміщував з собою громадянин України ОСОБА_1 було виявлено під особистими речами на дні рюкзака, завернуті у білу непрозору плівку, що унеможливлювала візуально виявити грошові кошти, готівкові кошти у сумі 35 000 доларів США, які не були задекларовані в письмовій формі та не заявлені усно при опитуванні даного громадянина та були приховані від митного контролю. Дані кошти громадянин визнав своєю власністю.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковано як такі, що спрямовані на переміщення товарів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, із використанням засобів та способів, що утруднюють виявлення таких товарів, а також порушення встановленого МК України порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, тобто переміщення через митний кордон України особою, яка формою проходження митного контролю обрала проходження (проїзд) через "зелений коридор", товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, або товарів в обсягах, що перевищують неоподатковувану норму переміщення через митний кордон України, тобто ч. 1 ст. 483 та ст. 471 Митного кодексу України.

На постанову судді представник Львівської митниці ДФС Дунас М.О. подав апеляційну скаргу в якій просить, оскаржувану постанову суді скасувати та прийняти нову постанову, якою ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні порушень митних правил передбачених ст. 471, ч. 1 ст. 483 МК України та накласти на нього стягнення 926 617,30 грн штрафу в дохід держави; валютні кошти, вилучені згідно з протоколом про порушення митних правил № 2281/20900/19, а саме 35 000 доларів США конфіскувати в дохід держави.

Апелянт вважає, що постанова судді є необґрунтованою, незаконною та не вмотивованою, висновки, викладені у постанові не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки, на думку представника митниці, в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративних правопорушень, передбачених ст.471, ч. 1 ст. 483 МК України. Вважає, що суддя дійшов хибного висновку про те, що вищевказані предмети правопорушення не підлягають конфіскації. Наголошує, що ОСОБА_1 із даною валютою переміщувався смугою руху «зелений коридор» без її пред`явлення для митного контролю із подачею відповідної митної декларації з вписаною до неї сумою переміщуваної валюти. Звертає увагу, що конфіскація товару є невід`ємною частиною санкції вищевказаних статей МК України, а тому діючим законодавством не передбачено можливості звільнення правопорушника від застосування до нього основного адміністративного стягнення, зокрема конфіскації предметів правопорушення.

Заслухавши думку представника Галицької митниці Держмитслужби Зирянова О.Ю., який просив задовольнити апеляційну скаргу, пояснення захисника Талалаєвої О.Ю., яка заперечила апеляційну скаргу та просила залишити без змін постанову судді першої інстанції, а апеляційну скаргу - без задоволення, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з ст. 486 МК України завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону.

Відповідно до вимог ст. 489 МК України, при розгляді справи про порушення митних правил суд зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні; чи підлягає вона адміністративній відповідальності; чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність; чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

В силу ст. 1 ч. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Дані вимоги Закону суддею першої інстанції в повному обсязі дотримані.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість постанови судді, оскільки викладений у судовому рішенні висновок підтверджується зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами.

Рішення про закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України, суддя мотивував тим, що матеріали справи не містять жодних даних про те, які саме умисні дії були вчинені ОСОБА_1 , з метою перешкоджання інспектору митниці виявити грошові кошти.

Такого висновку суддя дійшов виходячи з наступного.

Митним органом у провину ОСОБА_1 ставиться порушення митних правил за ч. 1 ст. 483 МК України, зокрема те, що товар, переміщуваний ОСОБА_1 - грошові кошти було приховано від митного контролю, шляхом використання засобів, які утруднюють їх виявлення, а саме гроші було виявлено під особистими речами на дні рюкзака, такі були завернуті у білу непрозору плівку, що унеможливлювала візуально виявити грошові кошти, не заявлені усно при опитуванні даного громадянина.

Водночас, суддя дійшов вірного висновку, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, про те, що ні матеріали справи, ні сам протокол про порушення митних правил не містять жодних даних, що в рюкзаку ОСОБА_1 був тайник, за допомогою якого він намагався приховати грошові кошти. Також, не вказано, які саме перешкоди існували для виявлення таких грошових коштів, адже очевидним є те, що без огляду вмісту рюкзака неможливо встановити, що знаходиться у ньому. Упакування ОСОБА_1 готівкових коштів у непрозору мало на меті не приховування від митного контролю, а запобігання їх викраденню.

При цьому, висновки судді про доведеність події порушення митних правил, передбаченого ст. 471 МК України та винності ОСОБА_1 у його вчиненні за обставин, наведених у постанові стверджуються зібраними у справі доказами, а саме: протоколом про порушення митних правил від 27.05.2019 № 2281/20900/19, долученими до нього копією паспорта ОСОБА_1 , копією контрольного талону, актом проведення огляду товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу, описом предметів, вилучених у ОСОБА_1 .

На підставі наведених доказів, суддя дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ст. 471 МК України та на законних підставах, із дотриманням вимог ст. 33 КУпАП, наклав на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 1 700 грн. без конфіскації вилученої валюти. За своїм видом та розміром накладене на ОСОБА_1 , стягнення сприяє досягненню визначеній у ст. 23 КУпАП мети адміністративних стягнень та відповідає принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини, закріпленого у ст.1 Першого протоколу до Конвенції захисту прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги щодо неповноти дослідження обставин справи та як наслідок хибності висновку про відсутність підстав для конфіскації коштів, не ґрунтуються на зібраних матеріалах, із яких вбачається, що всі обставини справи суддею були досліджені всебічно, повно і об`єктивно, висновки судді ґрунтуються як на матеріалах справи, так і на вимогах закону.

Так, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд використовує Конвенцію (Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод) та практику Суду (Європейського суду з прав людини) як джерело права.

Відповідно до положень ч.1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі по тексту - Перший протокол), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як випливає зі змісту положень ст. 1 Першого протоколу, вони містять три правила:

- перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном;

- друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним;

- третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила.

У практиці Європейського суду з прав людини (далі по тексту - Суд) напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме:

- чи є втручання законним;

- чи переслідує воно «суспільний інтерес»;

- чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

При цьому, Суд констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Європейський суд з прав людини у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (див. рішення щодо Брумареску (Brumaresku), параграф 78).

Таким чином, оцінюючи дотримання права на мирне володіння своїм майном, передбаченого ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Суд, перш за все виходить із оцінки дотримання принципу правомірності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном та оцінки забезпечення «справедливого балансу» / дотримання принципу пропорційності (справедливої рівноваги між інтересами суспільства і основними правами окремої людини) (п.п. 69, 73 рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, п.п.31, 34 рішення у справі «Ісмаїлов проти РФ» від 06 листопада 2008 року).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідальність за ст.471 МК України настає за порушення встановленого МК України порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю.

За вчинення зазначеного правопорушення, передбачене стягнення у виді штрафу в розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а в разі, якщо безпосереднім предметом порушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України - також конфіскацію цих товарів.

За змістом п. 57 ч.1 ст.4 МК України, валютні цінності є товаром.

Національне законодавство не містить будь-якого нормативного документа, який би забороняв переміщення валютних цінностей у виді готівкових коштів через митний кордон України.

Щодо визнання валютних цінностей у вигляді готівки товаром обмеженим до переміщення через митний кордон України, то суд при вирішенні даного питання звертає увагу на таке.

Обмеження щодо переміщення окремих товарів через митний кордон України визначені ст. 197 МК України. Відповідно до частини першої та другої цієї статті, обмеженими до переміщення через митний кордон України є товари, митне оформлення яких здійснюється на підставі документів, які підтверджують дотримання зазначених обмежень, виданих державними органами, уповноваженими на здійснення відповідних контрольних функцій, іншими юридичними особами, уповноваженими на їх видачу, якщо подання таких документів органами доходів і зборів передбачено законами України. Перелік таких товарів встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини третьої ст.197 МК України, обмеження щодо ввезення на митну територію України чи вивезення за межі території України валютних цінностей можуть встановлюватись Національним банком України.

Аналіз частини першої ст.197 МК України у поєднанні із положеннями Законів України «Про зовнішньоекономічну діяльність», «Про карантин рослин», «Про ветеринарну медицину», та постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2012 року № 436 «Про затвердження переліків товарів, на які встановлено обмеження щодо переміщення через митний кордон України», яка втратила чинність на підставі Постанови КМУ № 960 від 24.10.2018, дає підстави стверджувати те, що для визначення товару таким, який обмежений до переміщення через митний кордон України необхідна наявність двох ознак:

1.пропуск таких товарів через митний кордон України здійснюється на підставі відповідних дозволів уповноважених органів державної влади, які виконують відповідні контролюючі функції;

2.порядок видачі таких дозволів затверджується Кабінетом Міністрів України.

Як зазначалося вище, обмеження щодо переміщення через митний кордон України валютних цінностей можуть встановлюватися Національним банком України. Поєднання положень наведених нормативних документів, дає підстави стверджувати те, що для визнання валютних цінностей у вигляді готівкових коштів, в тому числі і у іноземній валюті товаром, обмеженим до переміщення через митний кордон України, необхідна наявність будь-якого документа, виданого Кабінетом Міністрів України чи Національним банком України, яким би встановлювалось те, що переміщення валютних цінностей через митний кордон України фізичними особами повинно здійснюватись на підставі відповідного дозволу.

Між тим, будь-якого нормативного документа, яким би встановлювалася необхідність отримання/видачі зазначеного вище дозволу, національне законодавство не містить.

Не обґрунтованими є доводи представника Львівської митниці ДФС України про те, що обмеження на переміщення іноземної валюти через митний кордон України, встановлені постановою Правління Національного банку України від 27.05.2008 року № 148 із подальшими змінами та доповненнями «Про переміщення готівки і банківських металів через митний кордон України», якою була затверджена відповідна Інструкція.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 197 МК України, обмеження щодо переміщення через митний кордон України валютних цінностей можуть встановлюватись Національним банком України. Однак, постановою Правління Національного банку України від 27.05.2008 року № 148 не встановлюється будь-яких обмежень щодо переміщення іноземної валюти через митний кордон України фізичними особами, тобто цією постановою не встановлюється необхідність і обов`язковість отримання будь-яких дозволів для переміщення валютних цінностей у вигляді готівки через митний кордон України.

Натомість, за змістом зазначеної Інструкції, нею регулюється порядок переміщення та порядок декларування готівкових коштів у іноземній валюті.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст.197 МК України, до повноважень Національного банку України у сфері, яка охоплює переміщення валютних цінностей через митний кордон України відноситься:

-встановлення обмежень щодо ввезення на митну територію України та вивезення за межі України валютних цінностей;

-визначення порядку переміщення валютних цінностей через митний кордон України, у тому числі особливостей декларування валютних цінностей (зокрема визначення граничних сум валютних цінностей, які підлягають письмовому або усному декларуванню).

Аналіз указаної правової норми у поєднанні із положеннями ч.1 ст.197 МК України вказує на те, що обмеження щодо переміщення валютних цінностей через митний кордон України та порядок переміщення валютних цінностей через митний кордон України, у тому числі особливості декларування валютних цінностей та визначення граничних сум валютних цінностей, які підлягають письмовому або усному декларуванню, не є тотожними поняттями.

Вивчення положень Інструкції про переміщення готівки і банківських металів через митний кордон України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 27.05.2008 року № 148 дає підстави стверджувати, що цією Інструкцією встановлюється саме порядок переміщення валютних цінностей через митний кордон України та гранична сума переміщення валютних цінностей у вигляді готівки за умови її усного декларування. Встановлення зазначеної граничної суми переміщення валюти через митний кордон України за умови її усного декларування, на думку суду, не є тотожним встановленню обмежень щодо переміщення іноземної валюти через митний кордон України, оскільки при цьому не вимагається надання будь-яких дозволів на таке переміщення, що є однією із ознак, якими характеризуються товари, обмежені до переміщення через митний кордон України.

Наведене у свої сукупності вказує на те, що валютні цінності у вигляді готівки не є товаром обмеженим до переміщення фізичними особами через митний кордон України, тому, у випадку вчинення особою порушення митних правил, передбаченого ст.471 МК України, якщо безпосереднім предметом порушення митних правил були валютні цінності у вигляді готівки, ці готівкові кошти не підлягають конфіскації, як товар, який не обмежений до переміщення через митний кордон України.

Поряд із цим, суд вважає, що стягнення у виді конфіскації готівки за наведених обставин, з огляду на критерії Європейського суду з прав людини щодо оцінки відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірності втручання, які викладені вище, безумовно матиме своїм наслідком порушення права особи на мирне володіння своїм майном, за ознакою відсутності законності такого втручання.

Суд звертає увагу і на те, що відсутність чітко сформульованого, доступного і передбачуваного у своєму застосуванні регулятивного законодавства в частині переміщення валютних цінностей у вигляді готівки, а також накладення адміністративних стягнень у випадку порушень порядку такого переміщення, спричиняє плутанину при застосуванні митного законодавства національними органами влади, порушує загальний принцип «верховенства права».

З огляду на викладене, суд вважає, що втручання в право ОСОБА_1 на мирне володіння своїм майном не відповідатиме принципу правомірності, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Приймаючи рішення про відсутність підстав для конфіскації вилученої у ОСОБА_1 валюти, суд першої інстанції обґрунтовано врахував те, що грошові кошти, які ОСОБА_1 перевозив через митний кордон України, були його власністю, яка призначена для легального використання, а саме для придбання житла.

Також судом обґрунтовано враховано те, що конфіскація вилучених грошових коштів істотно вплине на майновий стан ОСОБА_1 та його родини, а тому втручання у право власності ОСОБА_1 не може вважатись пропорційним, оскільки спричинить для нього особистий і надмірний тягар.

Враховуючи викладене, постанова судді Галицького районного суду м. Львова від 05 листопада 2019 року щодо ОСОБА_1 відповідає вимогам закону, підстав для її скасування чи зміни суд не вбачає, у зв`язку з чим залишає цю постанову без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, ст.ст. 529, 530 МК України, суд

постановив:

Постанову судді Галицького районного суду м. Львова від 05 листопада 2019 року щодо ОСОБА_1 за ст. 471, ч. 1 ст. 483 МК України залишити без змін, а апеляційну скаргу представника Львівської митниці ДФС Дунаса М.О. - без задоволення.

Постанова апеляційного суду є остаточною, оскарженню не підлягає.

Суддя

Львівського апеляційного суду І.О. Стельмах