ПОСТАНОВА

06 серпня 2019 року м. Добропілля

Суддя Добропільського міськрайонного суду Донецької області Левченко А.М. розглянувши заяву ОСОБА_1 про відвід судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області Любчик В.М. у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , який притягається до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП,

ВСТАНОВИВ

02.08.2019 року до суду надійшов протокол про адміністративне правопорушення від 31.07.2019 року серії ГП 229728 складений стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за фактом вчинення домашнього насильства щодо дружини ОСОБА_2 .

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано судді Любчик В.М.

02.08.2019 року через канцелярію суду ОСОБА_1 подано заяву про відвід судді Любчик В.М.

В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 зазначено, що ОСОБА_2 є рідною сестрою судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області Здоровиці В.О.

Вирішуючи заяву про відвід судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області Любчик В.М., суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 02.06.2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (див. рішення від 26 жовтня 1984 року у справі «Де Куббер проти Бельгії» (De Cubber v. Belgium), Series A, № 86).

Тобто, згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини суд має забезпечити достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Закону України від 02.06.2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Як зазначено у Висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності судді, незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає, на здатність судді приймати незалежні рішення. Судова влада повинна користуватися довірою не тільки з боку сторін у конкретній справі, але й з боку суспільства в цілому. Суддя повинен не тільки бути реально вільним від будь-якого невідповідного упередження або впливу, але він або вона повинні бути вільними від цього й в очах розумного спостерігача. В іншому випадку довіра до незалежності судової влади буде підірвана.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення цього Суду у справі «Газета "Україна-центр" проти України» від 15.10.2010, для забезпечення неупередженості суду у розумінні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини необхідно виключити будь-які обґрунтовані сумніви щодо безсторонності суду.

Наявність безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначається за допомогою суб`єктивного критерію, тобто оцінювання особистого переконання конкретного судді у конкретній справі, а також за допомогою об`єктивного критерію, тобто з`ясування того, чи надав цей суддя достатні гарантії для виключення будь-якого законного сумніву з цього приводу (рішення від 24 травня 1989 року у «Справі Гаусшильдта» (Hauschildt Case), заява № 11/1987/134/188, § 46).

Щодо суб`єктивного критерію, то немає підстав стверджувати, що суддя Любчик В.М. виявляє особисту упередженість. Презумпція особистої неупередженості судді діє доти, доки не з`являться докази на користь протилежного.

Разом із тим, Європейський суд з прав людини визнає, що підставою відводу судді може бути не тільки реальне існування обставин, які свідчать про упередженість суду, а й суб`єктивне переконання сторони у їх наявності, наслідком чого може бути відвід складу суду від розгляду справи.

З метою виключення у ОСОБА_1 внутрішнього переконання у розгляді справи упередженим судом та запобігання будь-яких сумнівів у цьому, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви про відвід судді.

Суд наголошує, що у даному випадку приймається до уваги право учасників процесу на справедливий суд, що закріплений в нормах міжнародного права, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. А незадоволення заяви про відвід в даній справі може бути сприйняте особою як порушення його права на справедливий суд.

Керуючись ст. 283 КУпАП, суддя

УХВАЛИВ

Заяву ОСОБА_1 про відвід судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області Любчик В.М. у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , який притягається до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП задовольнити.

Справу передати до канцелярії суду для здійснення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А.М. Левченко