Номер провадження: 33/813/698/19
Номер справи місцевого суду: 521/241/19
Головуючий у першій інстанції Гранін В. Л.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2019 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Журавльов О.Г., за участю секретаря Павлючук Ю.В., розглянувши апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України - Одеська митниця ДФС на постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2019 року,

встановив:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії№2969/50000/18 від 25.09.2018 року вбачається, що 25 вересня 2018 року о 21 год. 50 хв. в зону митного контролю міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Кучурган - Первомайськ» відділу митного оформлення № 1 митного поста «Кучурган» Одеської митниці ДФС, в`їхав легковий автомобіль «VW GOLF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , країна реєстрації Литва, в якому у якості пасажира слідувала гр. ОСОБА_1 .

В ході перевірки, відповідно до інформації, отриманої з використанням Єдиної автоматизованої інформаційної системи та АСМО «Інспектор» встановлено, що 10.10.2017 в зону митного контролю міжнародного пункту пропуску «Кучурган - Первомайськ» відділу митного оформлення №1 митного поста «Кучурган» Одеської митниці ДФС, громадянка ОСОБА_1, ввезла на митну територію України легковий автомобіль марки «BMW 320», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , країна реєстрації - Литва, кузов № НОМЕР_3 .

Як підставу для переміщення даного автомобілю гр. ОСОБА_1 надала до митного контролю та митного оформлення наступні документи: паспорт громадянки Молдови для виїзду за кордон НОМЕР_4 , виданий 08.07.2016 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 21.09.2017 року та довіреність на право користування та розпорядження транспортним засобом від 23.09.2017 №А1928/2017, яке завірене нотаріусом Julian Lutomierski - Rusek.

До митних органів Республіки Польща було направлено запит для перевірки легітимності наданого гр. ОСОБА_1 доручення на право користування та розпорядження транспортним засобом (лист ДФС від 13.03.2018 №3930/5/99-99-20-02-01-16).

Відповідно до отриманої відповіді митних органів Республіки Польща (листи ДФС від 31.07.2018 року №23482/7/99-99-20-02-01-17) довіреність від 23.09.2017 №А1928/2017 нотаріусом не засвідчувалась та не видавалась.

На підставі вищевказаних обставин, посадовою особою Одеської митниці ДФС був складений протокол про порушення митних правил №2969/50000/18 за ознаками порушення митих правил, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України.

Постановою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2019 рокупровадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності гр. ОСОБА_1 - закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державна фіскальна служба України - Одеська митниця ДФС подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати, ухвалити нову постанову, якою визнати громадянку Молдови ОСОБА_1 винною у вчиненні нею порушення митних правил, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України та накласти на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 100% від вартості товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил - 52 633,44 грн., та конфіскації товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що: 1) відповідно до отриманої відповіді митних органів Республіка Польща, довіреність від 23.09.2017 №А1928/2017 нотаріусом не засвідчувалась та не видавалась, тому є підробленою; 2) строк накладення адміністративних стягнень у справах про порушення митних правил зупиняється на час розгляду судом, тому висновок суду щодо спливу строку накладення адміністративного стягнення є необґрунтованим.

Крім того, в апеляційній скарзі апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду, оскільки копія постанови від 22.04.2019 року судом направлена не була, оскаржувану постанову було отримано 06.05.2019 року.

В судовому засіданні представник Державної фіскальної служби України - Одеська митниця ДФС - Безлущенко О.С. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Дослідивши зміст та строки подачі поданої апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку про наступне.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду.

Порядок оскарження постанови судді у справі про адміністративні правопорушення регламентується ч. 2 ст. 294 КУпАП, відповідно до якої постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що копія постанови від 22.04.2019 року на адресу Державної фіскальної служби України - Одеська митниця ДФС направлена не була.

З розписки, що міститься в матеріалах справи вбачається, що копію оскаржуваної постанови було отримано представником Одеської митниці ДФС Ткаченко О.В. 06.05.2019 року (а.с.54). Апеляційну скаргу було подано 07.05.2019 року.

Таким чином, клопотання Державної фіскальної служби України - Одеська митниця ДФС про поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає задоволенню.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

За ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Забезпечення законності при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення гарантоване ст. 7 КУпАП, за якою ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Відповідно до статей 1 та 8 Основного Закону Україна є правовою державою, де визнається і діє принцип верховенства права. Згідно з положеннями ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Визначення «законності» або «згідно із законом» досить широко наведено в практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права, у зв`язку із чим є обов`язковою до врахування судами при розгляді справ відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Так, в рішенні «Салов проти України» (Salov v. Ukraine) від 27 квітня 2004 р. ЄСПЛ нагадав, що фраза «відповідно до закону» вимагає, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя в національному праві.

Крім того, у рішенні по справі «Пантелеєнко проти України» (Panteleyenko v. Ukraine) від 29 червня 2006 р., заява №11901/02, в п. 60 ЄСПЛ зазначено, що «законність розуміють як фундаментальну юридичну категорію, що є критерієм правового життя суспільства і громадян; законність також розглядають як «принцип, метод та режим суворого, неухильного дотримання, виконання норм права всіма учасниками суспільних відносин». У правовій державі законність (правозаконність) є гарантією правомірності застосованого примусу».

Однак концепція «законності» стосується не лише статті 8, але й багатьох інших статей Конвенції. Наприклад, у справі «Кац та інші проти України» (Kats and Others v. Ukraine, заява №29971/04), рішення від 18 грудня 2008 року, ЄСПЛ зазначив, що слово «законний» та словосполучення «відповідно до процедури, встановленої законом», які містяться в пункті 1 статті 5, по суті, відсилають до національного законодавства і встановлюють обов`язок забезпечувати дотримання матеріально-правових та процесуальних норм такого законодавства.

Ще однією вартою уваги справою за статтею 8 Конвенції, в якій йдеться про принцип законності, є «Володимир Поліщук та Світлана Поліщук проти України» (Vladimir Polishchuk and Svetlana Polishchuk v. Ukraine, заява №12451/04), рішення від 30 вересня 2010 року, в п. 44 якого ЄСПЛ наголосив, що «словосполучення «згідно із законом» у пункті 2 статті 8 Конвенції, по суті, стосується національного законодавства і встановлює обов`язок забезпечувати дотримання матеріальних та процесуальних норм (див. рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» (Panteleyenko v. Ukraine), заява №11901/02, п. 49).

Таким чином, особа може бути піддана заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, що кореспондується із ст. 245 КУпАП, за якою завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення, зокрема, є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Оцінка доказів, у відповідності до ст. 252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Судом встановлено, що 25.09.2018 року о 21 год. 50 хв. в зону митного контролю міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Кучурган -Первомайськ» відділу митного оформлення № 1 митного поста «Кучурган» Одеської митниці ДФС, в`їхав легковий автомобіль «VW GOLF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , країна реєстрації Литва, в якому у якості пасажира слідувала гр. ОСОБА_1 .

В ході перевірки, відповідно до інформації, отриманої з використанням Єдиної автоматизованої інформаційної системи та АСМО «Інспектор» встановлено, що 10.10.2017 року в зону митного контролю міжнародного пункту пропуску «Кучурган - Первомайськ» відділу митного оформлення №1 митного поста «Кучурган» Одеської митниці ДФС, громадянка ОСОБА_1, ввезла на митну територію України легковий автомобіль марки «BMW 320», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , країна реєстрації - Литва, кузов № НОМЕР_3 .

Як підставу для переміщення даного автомобілю гр. ОСОБА_1 надала до митного контролю та митного оформлення наступні документи: паспорт громадянки Молдови для виїзду за кордон НОМЕР_4 , виданий 08.07.2016 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 21.09.2017 року та довіреність на право користування та розпорядження транспортним засобом від 23.09.2017 №А1928/2017, яке завірене нотаріусом Julian Lutomierski - Rusek.

Під час перевірки законності переміщення через митний кордон України автомобіля марки «BMW 320», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , країна реєстрації - Литва, кузов № НОМЕР_3 , було прийнято рішення здійснити перевірку автентичності документів, наданих гр. ОСОБА_1 при переміщенні вказаного транспортного засобу через митний кордон України.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що митним органом не надано достатніх та достовірних доказів на підтвердження вини особи, а також підтвердження тих фактів, на які посилається митниця, оскільки, лист отриманий від митних органів Республіки Польща, на який посилається орган Державної фіскальної служби України - Одеська митниця ДФС та згідно якого наполягає на задоволенні апеляційної скарги, не встановлює вину особи, яка притягується до відповідальності.

Зокрема, у листі не зазначається конкретні дані про те, яка саме довіреність є підроблена, та на підставі чого зроблено такий висновок. Не надано належних документів на підтвердження вказаних у листі обставин з нотаріальної контори (а.с.26-27).

Доказів, які б спростовували встановлені обставини митницею до апеляційного суду не надано та матеріали справи не містять, що також було підтверджено представником апелянта при розгляді справи.

Суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Частина 1 статті 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч. 3 ст. 6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справі «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011 року, заява №16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 51 КУпАП стосовно заявниці, яка вчинила дрібну крадіжку на загальну суму 0,42 грн., ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції «з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням».

У рішенні у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 року) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.98 року, п. 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП розпочате провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Склад правопорушення наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність складу загалом.

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Виходячи з положень ст. 8, ст. 62 Конституції України дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

У рішенні по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.

Таким чином, враховуючи, що вказаний лист є єдиним доказом, на який посилається митний орган, як на доказ вини особи, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що він є не належним та не допустимим доказом.

Одночасно, суд звертає увагу, що процес про адміністративне правопорушення цілком ув`язаний з вищезазначеними презумпціями процесу кримінального, оскільки Європейський суд уже визнавав кримінально-правовий характер норм українського законодавства, якими передбачена відповідальність за адміністративні правопорушення, зокрема, і за порушення митних правил (рішення по справах «Надточій проти України» та «Гурепка проти України»).

Згідно ст. 486 МК України, завданням провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог Закону.

Однак, відповідь митних органів Польщі, на який посилається митниця, не може бути визнано належним доказом у справі про порушення митних правил, оскільки на основі таких даних неможливо встановити наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказів, які б спростовували встановлені обставини апелянтом до суду не надано та матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 458 МК України, порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

У відповідності до ст. 9 КУпАП, (проступком), визнається протиправна, винна дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 483 МК України, дане правопорушення характеризується діями, що спрямовані на переміщення товарів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, тобто з використанням спеціально виготовлених сховищ (тайників) та інших засобів або способів, що утруднюють виявлення таких товарів, або шляхом надання одним товарам вигляду інших, або з поданням митному органу як підстав для переміщення товарів підроблених документів, одержаним незаконним шляхом, або таких, що містить неправдиві відомості.

Суб`єктивна сторона правопорушення, встановленого статтею 483 МК України, передбачає наявність в діях особи вини у скоєному правопорушенні у формі прямого умислу.

Відповідно до ст. 10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається скоєним умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

З матеріалів справи вбачається, що, гр. ОСОБА_1 переміщувала транспортний засіб через митний кордон України на підставі документів, які були надані митному органу для оформлення та які митниця мала змогу перевірити. Однак сумнівів в їх автентичності на момент перетину кордону у митного органу не виникало.

Тому суд, аналізуючи вищевикладені обставини та керуючись конституційним принципом презумпції невинуватості, вказаним в ст. 62 Конституції України (тобто вина особи, яка притягається до відповідальності повинна бути доведена органом який склав протокол, а доводи вини повинні ґрунтуватися на доказах, об`єктивність яких не викликала б жодних сумнівів), дійшов вірного висновку, що митним органом не було надано достовірних доказів на підтвердження вини особи та її винність не доведена.

Відповідно до ч. 2 ст. 528 МК України, у справі про порушення митних правил суд (суддя) виносить одну з постанов, передбачених частиною першою статті 527 цього Кодексу.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 527 МК України, у справі про порушення митних правил суд (суддя), що розглядає справу, виносить, зокрема, постанову про закриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 487 МК України, провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Статтею 247 КУпАП встановлені обставини, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що митницею не доведено належними та допустимими доказами наявність вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, а висновки митного органу не підтверджуються достовірними даними, тому це є підставою для закриття провадження по справі, через відсутність складу адміністративного правопорушення, відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП за недоведеністю вини особи. При цьому доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Крім того, доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції щодо спливу строку притягнення особи до відповідальності, визначеної МК України є також необґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що митний орган отримав відповідь - лист від митних органів Республіки Польщі 11.07.2018 року, тобто з цього часу обраховується строк притягнення до адміністративної відповідальності за вказане правопорушення. Згідно матеріалів справи, справа про порушення митних правил надійшла до суду 08.01.2019 року, та 28.01.2019 року матеріали справи направлені до митниці на додаткову перевірку та повернулися до суду 18.03.2019 року (а.с.38, 51).

При цьому застосування в зворотному часі вимоги ст. 467 МК України (в редакції від 25.11.2018 року) суперечить вимогам ст. 58 Конституції України, в якій вказано, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. В даному випадку, зазначені зміни не пом`якшують та не скасовують відповідальність особи, а навпаки, обтяжують відповідальність, а тому не можуть бути застосовані. Про це зазначено і в ч. 3 ст. 3 МК України, згідно якої норми законів України, які пом`якшують або скасовують відповідальність особи за порушення митних правил, передбачені цим Кодексом, мають зворотну дію в часі, тобто їх норми поширюються і на правопорушення, вчинені до прийняття цих законів. Норми законів України, які встановлюють або посилюють відповідальність за такі правопорушення, зворотної дії в часі не мають.

Таким чином, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції.

Керуючись статтями 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення апеляційний суд,

постановив:

Поновити строк Державній фіскальній службі України - Одеська митниця ДФС на апеляційне оскарження постанови судді Малиновського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2019 року.

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України - Одеська митниця ДФС залишити без задоволення.

Постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.Г.Журавльов