Справа № 206/2347/19
Провадження № 3-в/206/8/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Грицаюк Н.М., при секретареві Норі І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро скаргу ОСОБА_1 про визнання незаконним ухвалене 23.07.2009 рішення лікаря-психіатра про госпіталізацію без усвідомленої згоди, тобто адміністративне затримання (позбавлення свободи), -

встановив:

ОСОБА_1 , посилаючись на приписи ст.29 Конституції України, звернувся до суду із скаргою, в якій просить визнати незаконним ухвалене 23.07.2009 рішення лікаря-психіатра про госпіталізацію без усвідомленої згоди, тобто адміністративне затримання (позбавлення свободи).

В обґрунтування доводів поданої скарги ОСОБА_1 посилається на те, що параграфами 10, 11, 100-103 рішення ЄСПЛ від 26.02.2015 у справі «Заїченко проти України (№2)» визнано таким, що порушує п.1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, позбавлення заявника свободи з 23.07.2009 по 24.07.2009 у психіатричній лікарні. Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №203/4557/17 визнано незаконним затримання міліцією 23.07.2009, яке передувало доставленню затриманого того ж дня до КЗ ДОКПЛ ДОР.

Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська у справі №206/5058/18 визнано незаконним рішення лікаря психіатра КЗ ДОКПЛ ДОР 14.09.2009 про повторну примусову госпіталізацію заявника в тому ж психіатричному закладі.

В усіх зазначених судових рішеннях встановлений причинний зв`язок між двома етапами (міліцейським і психіатрічним) позбавленням заявника свободи та його безперервність.

Зазначає, що є чітка визначеність стосовно дій психіатрів 23.07.2009 при прийнятті ними рішення про примусову госпіталізацію доставленого міліцією заявника та його права на відмову від такої госпіталізації наразі відсутня національні суди це питання не вирішили (п.п.33-37 рішення ЄСПЛ від 26.02.2015 у справі «Заїченко проти України (№2)»). При цьому рішення про госпіталізацію заявника без усвідомленої годи було ухваленим 23.07.2009 лікарем психіатром, подальше примусове утримання в лікарні здійснювали саме лікарі-психіатри.

Також просив при розгляді даної скарги врахувати рішення у справах № 206/2688/18 і 206/5058/18.

В судове засідання заявник не з`явився, подав письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, наполягає на задоволенні своїх вимог.

Представник КП «ДКПЛ» ДОР в судове засідання не з`явилася, надала на адресу суду заперечення, в яких зазначила, що скаржник, коли звернувся з даною скаргою до суду про оскарження рішення лікаря психіатра про госпіталізацію без усвідомленої згоди, помилився щодо форми і процедури відновлення свого права, оскільки лікар-психіатр приймав рішення не про затримання, а про госпіталізацію, на яку заявником була надана усвідомлена згода. Також ОСОБА_1 , в своїй заяві помилково вказує, що правідносини з затриманням його працівнами міліції, дії яких Кіровський районний суд м. Дніпропетровська визнав незаконним, та госпіталізацію 14.09.2009 по 08.10.2009 є аналогічними з правовідносинами по госпіталізації 23.07.2009. Але, аналогічними правовідносини бути не можуть, так як 23.07.2009 була усвідомлена згода на госпіталізацію. Вважає, що факт існування письмової згоди на госпіталізацію не може розцінюватись як затримання і оскаржуватись на підставі ст.. 29 Конституції України. А дії лікаря психіатра повинні бути оспорюватися відповідно до норм ЦПК України та КАСУ.

Суд, вивчивши доводи скарги та співставивши їх із вимогами закону, виходить з наступного.

Частиною першою статті 5 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури встановленої законом.

Згідно ч.2 ст.28 Конституції України жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Відповідно ст..29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.

Законодавче врегулювання процедури адміністративного затримання врегульовано нормами глави 20 КУпАП.

Так, скаржник ОСОБА_1 знаходився на стаціонарній судово-психіатричній експертизі в КЗ «ДКПЛ ДОР» (раніше КЗ «ДОКПЛ») з 23.07.2009 року по 24.07.2009 року.

23 липня 2009 року ОСОБА_1 був доставлений в КЗ «ДКПЛ ДОР» в супроводі співробітників МВС України для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи. 24 липня 2009 року ОСОБА_1 було виписано з відділення через ЛКК самостійно за власною заявою у зв`язку із неможливістю винесення експертного рішення внаслідок відсутності характеризуючих відомостей з діагнозом: «Без психотичних розладів на момент огляду».

19 грудня 2017 року постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська було визнано затримання ОСОБА_1 працівниками Красногрвадійського РВ УМВС України в м. Дніпропетровську 23 липня 2019 року незаконним.

Рішенням, постановленим Європейським Судом з прав людини від 26.02.2015 року у справі «Заїченко В.Г. проти України №2», визнано незаконне позбавлення волі ОСОБА_1 . Однак, це рішення згадує, але залишає невирішеним питання про презумпцію психічного здоров`я заявника (параграфи 90,95-103) ЄСПЛ зазначив:

95. Навіть якщо зазначене тримання не ґрунтувалося у вузькому розумінні (stricto sensu) на висновку про психічне захворювання заявника, а радше мало на меті його експертизу, це тримання слід проаналізувати з точки зору підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції (див., рішення у справі «Варбанов проти Болгарії») (Varbanov v. Bulgaria), заява № 31365/96, пп. 48-49, ECHR 2000-X, та «С.В. проти Румунії» (C.B. v. Romania), заява № 21207/03, пп. 49, 57 і 59, від 20 квітня 2010 року).

96. Тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні позбавлення осіб свободи, у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У зв`язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою, по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), рішення від 24 жовтня 1979 року, п. 39, Series A № 33).

97. Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічно хворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть тоді, якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (див. вищезазначене рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), пп. 47 і 48. Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв`язку з відмовою зазначеної особи з`явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само).

98. Суд зазначає, що у цій справі єдиною підставою поміщення заявника до психіатричної лікарні були сумніви судді щодо стану психічного здоров`я заявника, які випливали з образливих та грубих висловів заявника щодо інших суддів. Суддя призначив стаціонарну психіатричну експертизу заявника, що означало поміщення його до психіатричної лікарні на строк до 30 діб, без отримання попереднього медичного висновку та за відсутності у матеріалах справи будь-яких медичних або інших документів, які б обумовлювали таке рішення.

99. Суд вважає, що попередня психіатрична експертиза, проведена принаймні на основі його листів, які викликали занепокоєння судді з приводу стану психічного здоров`я заявника, - була не тільки можливою, а й необхідною.

100. Суд також надає ваги тому факту, що обставини справи не свідчили про невідкладність. Так, заявник добровільно з`явився до суду та не виявляв будь-якої агресивної поведінки. Хоча законодавством України передбачено інші форми судово-психіатричних експертиз, які передбачають менше втручання, наприклад, амбулаторне обстеження або експертиза під час судового засідання, жоден з цих варіантів не розглядався.

101. Більше того, Суд зауважує про існування прогалини у відповідному національному законодавстві. Хоча застосовні положення національного законодавства передбачають доволі конкретні гарантії щодо судово-психіатричних експертиз, які проводяться в рамках кримінального або цивільного провадження, проведення таких експертиз в рамках адміністративного провадження фактично залишається неврегульованим (див. пункти 65-66, 70 і 71).

102. Зазначені вище міркування призводять до висновку Суду, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції.

103. Відповідно у цій справі було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції.

Також судом встановлено, що Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська приймаючи 23.07.2009 року в рамках справи про адміністративне правопорушення рішення про призначення ОСОБА_1 стаціонарної судово-психіатричної експертизи не вирішував питання щодо його примусового поміщення до вказаного закладу.

Тобто постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 року було призначено експертизу у відповідності до статті 17, 20 КУпАП, але стаття чітко не передбачає позбавлення волі підекспертного, і суд не давав прямої вказівки відповідачу про позбавлення заявника волі внаслідок своєї постанови.

Крім того лікарня має вичерпний перелік осіб, які можуть бути підекспертними при проведенні стаціонарної судово-психіатричної експертизи, а саме: підозрюваний, обвинувачуваний, підсудний, потерпілий, свідки, позивач й відповідач, але ніяк не особа, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Отже, фактично ОСОБА_1 був госпіталізований до лікарні 23.07.2009р. без усвідомленої згоди за рішенням лікаря-психіатра, подальше його примусове утримання в лікарні здійснювали саме лікарі-психіатри.

Тому за вказаних вище обставин та з урахуванням рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 року, що підтверджують обґрунтованість доводів заявника щодо незаконності рішення лікаря-психіатра від 23.07.2009р. про його госпіталізацію без усвідомленої згоди.

Також незаконність рішення лікаря-психіатра випливає з встановленими рішенням суду незаконності попередніх дій щодо затримання ОСОБА_1

В зв`язку з цим, суд приходить до висновку про обґрунтованість скарги та необхідність її задоволення.

У судовому засіданні не було спростовано встановлених судом обставин госпіталізації скаржника.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.8, 29 Конституції України, суд, -

постановив:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним ухвалене 23 липня 2009 року рішення лікаря-психіатра КП "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради" про госпіталізацію ОСОБА_1 без усвідомленої згоди.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя Н.М. Грицаюк